Družina Šinkovec

Anton Šinkovec

Jerica Hafner

Anton Šinkovec ml.

Bogomir Šinkovec

Frančiška Kozjek

Marija Šinkovec

Stane Šinkovec

Vida Šinkovec – Janina

Šinkovčeve hiše danes

Potomci Bogomirja Šinkovca

Potomci Marije Šinkovec

Potomci Staneta Šinkovca

Zbrala in uredila: Janina in Davor Žnidar

Računalniško obdelal: Borut Žnidar

Zadnji popravki: 7. september 2011

Elektronska knjiga: 9. februar 2019

Anton Šinkovec

Anton Šinkovec

rojen 15.1.1859 v Duplici v občini Šmarca pri Kamniku, oče Matevž Šinkovec, mati Terezija Kastelic

poročen: Jerica Hafner in Frančiška Kozjek

otroci Anton Šinkovec ml.,

Bogomir Šinkovec,

Milica Šinkovec,

Marija Šinkovec,

Stane Šinkovec,

Vida Šinkovec – Janina

umrl l. 1838

(napisal Stane Šinkovec)

Anton Šinkovec, rojen 15.1.1859, v Duplici 6, občina Šmarca pri Kamniku.

Kako so potekala njegova detinska leta, ne vem. Toda kot mi je pripovedoval, je moral še kot mlad fante zaradi revščine zapustiti dom in oditi s trebuhom za kruhom (ali kot so tedaj dejali v frent – nem. fremd na tuje). Tudi tega, koliko je bil tedaj star, ne vem. Tudi tega ne, če se je mati, kot je bilo takrat v navadi, dogovorila z njegovim prvim delodajalcem, prav gotovo kmetom, da ga vzame na delo. Po njegovem pripovedovanju vem le to, da se je počasi »prebil« do Dunaja, kjer se je izučil za vrvarja.

1963

Kot pomočnik je dodobra izkusil ognjeni krst. Že prvo noč je ob kvartanju, cigarah in pijači ostal brez ficka v žepu. Tedaj se je zaobljubil, da ne bo nikdar več kvartal, in tega se je držal do konca življenja.

Več sem izvedel iz njegove delavske knjižice, ki je, kot piše v njej, služila tudi kot legitimacija za potovanja po notranjih avstrijskih deželah za dobo dveh let in mu je bila izdana 13. julija 1874 pri občinskem uradu v Šmarci, v kamniškem okraju. Iz vpisa generalij je razvidno, da je bil v tem času že pomočnik.

Leta od pomočniškega izpita do mojstra so se vlekla v nedogled. V tistih časih je bilo predpisano, da mora znanje bodočega obrtnika preveriti še vrsta drugih mojstrov. Tako se je odpravil križem po nekdanji Avstriji, od mojstra do mojstra. Prvi vpis je datiran s 15. aprilom 1876. Čeprav je to ena lepših pisav v gotici, pa nisem mogel razbrati mojstrovega podpisa. Razvidno je le, da je bil pri njem zaposlen leto in deset mesecev (od 29. junija 1874 do 15. aprila 1876).

Pot ga je nato vodila na Dunaj, kjer je bil od 11.3. do 2.7. 1876 zaposlen pri Johannu Sperlu. Sledi vpis, da je do 14. novembra 1877 delal pri vrvarski mojstrici Josefini Sperl (verjetno vdovi po Johannu Sperlu). Na 10. strani je vpisano, da se je v tem mesecu zaposlil pri cesarsko-kraljevskem vrvarskem mojstru Johannu B. Petzlu na Dunaju, kjer je delal do sredine februarja 1878, nato pa se je 4 mesece preizkušal pri vrvarskem mojstru Johannu Martineku. Tedaj je zapustil Dunaj in se podal križem po takratni Avstriji.

Od 18.7.1878 do 6.4.1879 je bil zaposlen pri vrvarskem mojstru Michaelu Regensburgu v Straubingu (na Bavarskem). Od tod se je vrnil na Gorenjsko, kjer so mu na kamniškem glavarstvu podaljšali veljavnost legitimacije do konca marca 1880. Do 8. junija 1879 je bil nato zaposlen pri vrvarskem mojstru Johannu Bauerju v Wolfsbergu na Koroškem, nato pa od 30. 6. do 6.10. 1899 pri mojstru Franzu Schwabu v Perholdsdorfu. Pot ga je zanesla v Kapfenberg na avstrijskem Štajerskem, kjer je od 10.10. do 23.12.1879 delal pri vrvarskem mojstru Josefu Kellerju. V vpisu je opomba, da je odšel na lastno željo.

Znova se je vrnil k mojstru Franzu Schwabu v Perchtoldsdorf, kjer je delal od 25.12.1879 do 8.3.1880. Izgleda, da ga je vleklo nazaj na Dunaj, kjer je bil od marca do 24. novembra 1880 zaposlen pri vrvarskem mojstru Leonhardu Schuhu, nato pa do 18. decembra 1880 znova pri Josefu Kellerju v Kapfenbergu. Zadnji vpis v delovni knjižici je z dne 22. decembra 1880, ko se je vrnil na Gorenjsko.

Po dolgih letih se je končno vrnil v domače kraje. Vrnitev je bila drugačna kot odhod. Medtem je postal zrel možak, ki ve kaj hoče. Ustalil se je v Kranju in tu pokazal svoje znanje in sposobnosti. Z vztrajnim, garaškim delom se je pričel tudi gmotno vzpenjati. Leta 1891 je od Jakoba Razingerja kupil hišo Cerkvena ul. 2 (prej Mesto št. 16 – »Paradiž«, sedaj Tavčarjeva 24) in vzel v najem bližnjo Trebarjevo vrvarsko delavnico. Leta 1894 je od Marije Žontarjeve kupil hišo Mesto 12, kasnejeTavčarjeva 13, danes Cankarjeva 13. Pred tem je bila tu že vrvarna (pri Zalarju, nem. Seiler - vrvar) kjer je delal vrvar Andrej Trebar. Leta 1898 je kupil pritlično hišo Mesto 13 (Pr' Bohk), kasneje Tavčarjeva 15, danes Cankarjeva 15. Po njegovi smrti je leta 1939 hišo nasledil njegov sin Bogomir Šinkovec, drogerist.

Kot spoštovan, ugleden meščan je bil v času županovanja dr. Šavnika izvoljen za svetnika kranjskega občinskega sveta.

V tem času je bil neverjetno aktiven. Zgradil je novo, sicer leseno a solidno in trpežno delavnico, dolgo okrog 40 metrov, v pritličju po vsej dolžini in višini zastekljeno (1 meter od tal). V macesnove okvirje so bila v dve vrsti v višino vdelana okna, ki so se snemala (za zračenje). V nadstropju višje je bilo skladišče surovin (pretežno konoplje, delno pa tudi lanu) in mikalnica. Surovine je kupoval v Vojvodini in Italiji (posebno lepo, čisto svetlo zlatorumeno konopljo)

Gotove izdelke so skladiščili v sosednji hiši (Cankarjeva 15), kamor je bil skozi dvojna vrata vhod iz dnevne sobe v Cankarjevi 13. To skladišče si je izgovoril do svoje smrti, a se je uporabljalo v te namene vse do leta 1944, ko je okupator mamo Frančiško aretiral, hišo z delavnico pa zaplenil.

Gotovo je bila delavnica, čeprav lesene konstrukcije (iz hrasta in macesna, tla in ostrešje pa iz smreke), v tistem času, pred prvo svetovno vojno, ko na Kranjskem še ni bilo izmeničnega toka, med modernejšimi obrati. Stroje v delavnici je gnal bencinski motor, ki je bil zaradi požarne varnosti izoliran v posebej za to zgrajenem zidanem prostoru zunaj delavnice, odkoder se je nato pogonska moč preko transmisijske gredi prenašala na stroje v delavnici.

V teh letih je v svoji dejavnosti navezal široke stike ne le doma pač pa tudi v tujini. Vrvi je proizvajal, poleg za tržišče na Kranjskem, tudi za tržaško mornarico, trgoval pa je tudi s francoskimi firmami in morda še s kom. Stalno je povečeval zmogljivosti obrti in trgovine, tako da je imel v najboljših časih zaposlenih kar 38 delavcev (mojstrov, pomočnikov in vajencev), kar je bilo v tistih časih, ko v Kranju še ni bilo industrije, prav gotovo precejšnjega pomena. Seveda pa za vse ni bilo delavnih mest v delavnici, zato so nekateri zaposleni v zimskem času delali kar na domovih, kamor jim je dal oče prepeljati kolovrate in surovine (Predoslje, Stražišče, Bitnje). Od mestne občine je imel v najemu nekatera zemljišča, kjer so v toplejših dneh in ob primernem vremenu lahko izdelovali vrvi. Stalno »zunanjo« delavnico je tako imel na Pungratu (tako smo namreč pred vojno rekli temu delu mesta in ne Pungert kot je sedaj v modi), za Glasbeno šolo vse od obrambnega stolpa, do 'Cucka' (Rozmanovih). Posebno dolge vrvi so iz že spredene konopnene preje izdelovali na Čirškem klancu, od mostu čez Kokro pri Polakovi elektrarni do vrha klanca (blizu zdajšnje Mlekarne). V tem času je bila cesta zaprta za promet. Sicer pa tu tako ali tako ni bilo skoraj nobenega prometa. Avtomobile si lahko preštel na prste ene roke, kmetje pa so bili večinoma na polju. V najemu je imel še zemljišče na Gorenji Savi in na Gašteju pri Šmartinski cerkvi, kjer je pozneje stala Sirčeva tekstilna tovarna (danes športno igrišče).

Delavske bukvice Antona Šinkovca.

Medtem je kupoval tudi zemljo zunaj mesta (na severnem delu). Mesto je segalo v tem času le do 'Beksla' (mitnica), nasproti sedanjega Pokojninskega zavoda. Tu je bila še Kernova pekarna in Finkova gostilna. Vsa zemlja od tod do Kranjskega dvora (Petrlinova gostilna, danes otroški vrtec za sodiščem) ob Jezerski cesti je bila tedaj njegova last.

Pričel si je tudi ustvarjati družino. Leta 1886 se je poročil z Jerico Hafner, po domače Cajnarjevo iz Stražišča, s katero je imel 4 otroke. Od teh sta ostala živa le najstarejši, Tone, kasnejši lastnik tovarne motvoza in platna v Grosupljem in Mirko, drogerist v Kranju. Leta 1910 mu je žena umrla. Toda človeku ni dobro samemu biti. Hiša in dom sta potrebovala žensko roko. Po sedmih letih vdovstva se je znova poročil, s Frančiško Kozjekovo po domače Špančevo iz Zgornje Besnice. V tem zakonu je imel štiri otroke: Milico (1918), Marijo (1920), Staneta (1923) in Vido (1925).

Leta 1906 je pritlično hišo (Cankarjeva 15) dvignil za eno nadstropje. To je potem dal v last svojemu drugemu sinu iz prvega zakona, Mirku. Po 1. svetovni vojni je pričel z gradnjo tovarne, mehanične vrvarne v Grosupljem, ki je pričela obratovati v letu 1923. Prav gotovo so bila za vse to potrebna precejšna denarna sredstva. Pričel je razprodajati zemljišča zunaj mesta kamor se je pričel Kranj širiti. Obdržal je le še parcelo kjer je danes Gorenjski glas in jo namenil najmlajši hčerki iz drugega zakona, Vidi.

Ugledni vrvarski mojster Anton Šinkovec star. je opravljal svojo obrt v Kranju vse do svoje smrti 1938. Imel je živahne stike z mnogimi inozemskimi firmami. V obratu je imel zaposlenih okrog 13 delavcev. Med njimi je bil najbolj znan mojster Primož Žun iz Trboj, ki je pri firmi delal okrog 45 let. Šinkovčevi so imeli tudi lastno trgovino za prodajo izdelkov na drobno. V trgovini sta delali Šinkovčeva najstarejša hči Marija in njena sestrična Frančiška Kozjek iz Zgornje Besnice pri Kranju. Leta 1942 so v delavnici delali mojster Primož Žun, pomočnik Franc Sitar z Visokega in dva vajenca (Franc Zajc iz Podgorice pri Ljubljani in Franc Sekne z Visokega). Med vojno in tudi po njej je pri Šinkovčevih honorarno delal tudi Alojz Mubi iz Predoselj. Predli so konopljo in iz nje izdelovali vrvi, vprežnice, oglavja, povodce in drugo. V delavnici sta bila dva ročna kolovrata. Na jesen 1942 so montirali električni motor, drugega pa so postavili 1943. Pridružil se jim je še tretji, ki ga je izdelal Rudi Florijančič.

Kranj pred 2. svetovno vojno.

Delavski dom.

1925: Frančiška, Vida, Marica, Anton in Stane Šinkovec.

Na fotografiji so kranjski občinski možje leta 1899, ki so imeli največ zaslug za dokončno vrnitev gimnazije v Kranj. Fotografirali so se ob petindvajseti obletnici županovanja Karla Šavnika.

prva vrsta: Edvard Šavnik, Franc Dolenc, Valentin Štempihar, Karel Šavnik, Ferdinand Sajovic, Vinko Majdič, Edvard Globočnik,

druga vrsta: Anton Korošec, Ferdinand Polak, Fran Krenner, Ciril Pirc, Mavril Mayr, Anton Štritof, Konrad Pučnik, Valentin Korun, Josip Golob,

tretja vrsta: Peter Mayr, Anton Šinkovec, Ivan Rakovc, Franc Šumi, Ignacij Fock, Martin Matjašič.

Frančiška in Anton Šinkovec z zaposlenimi pred hišo l. 1935.

Vrvarska delavnlca v prvih letih 20. stoletja. Prvi v sredini je mojster Anton Šinkovec.

Družina Šinkovec: stoje Pavel, Ani, Mari; sede Mirko, mama Frančiška, ata, Toni; spodaj Stane, Vida.

Frančiška in Anton Šinkovec z Milico.

Marica, Anica in Pavel Šinkovec.

Anton in Peter Šinkovec.

Družina Šinkovec okoli l. 1963: Edi Šefer, Marjan in Brane Dežman, Marica Dežman, Pavel in Eca Šefer, Tjaša Šinkovec, Peter Kregar, Milena Dežman, Irenca; sp. vrsta: Toni in Mirko Šinkovec, Peter in Mira Šinkovec, Jan, Stane in Zdenka Šinkovec.

Zg. vrsta: Marica Dežman, Eca Šefer, Zdenka Šinkovec;

sp. vrsta: Toni in Mirko, Peter in Mira, Jan in Stane Šinkovec.

Jerica Hafner

rojena l. 1850, oče Franc Hafner, mati Marija Kerč

poročena: Anton Šinkovec

otroci: Anton Šinkovec ml.,

Bogomir Šinkovec

umrla l. 1910

Anton Šinkovec ml.

rojen l. 1884, oče Anton Šinkovec,

mati Jerica Hafner

brat Bogomir Šinkovec,

polsestra Marija Šinkovec,

polbrat Stane Šinkovec,

polsestra Vida Šinkovec – Janina

poročen: Marija Golobič

otroci: Peter Singleton, Jerica Šinkovec

umrl 1944

Anton Šinkovec in začetek grosupeljske industrije

(Fr. Adamič)

Pred prvo svetovno vojno je bilo Grosuplje s Stransko vasjo naselje s 395 prebivalci ter izrazitim kmečkim značajem in zaledjem. Na območju današnje vasi je bilo sedem gostišč in gostiln (Fižgarjeva, Košakova, Koprivčeva, Rusova, Vodičarjeva ter Košakova in Rusova postajna restavracija), štiri trgovine z mešanim blagom (Budkovičeva, Hlavčanova, Mežnar Apolonije v Brinju ter Vodičarjeva), ena mesarija (Javornikova), trije mlini (brinjski, Finkov in Lojzov), ena strojarna (Lavričeva oziroma Žitnikova), dve kovačiji (Frolova in Strmoletova) ter ena kolarna (Ciganova). Kruh je nosil v kosu Žemljarjev oče dnevno iz Ljubljane. Zbiralnica mleka je bila pri Košaku in pri Rusu. Letno sta bila dva sejma, Markov in Mihov. Dvorazredna sola, ustanovljena šele leta 1904, je bila nastanjena v poslopju današnjega okrajnega sodišča. Gasilsko društvo je bilo ustanovljeno let a 1912.

Tovarna Motvoz in platno iz Zeta 1922.

Občina Grosuplje, ki je obsegala ozemlje in naselja k.o. Grosuplje, Sela, Stara vas in Stranska vas, ni imela niti občinskega tajnika, ker je vse uradne posle vodil in reševal sam župan. Razen dveh učiteljev, dveh poštarjev, treh orožnikov, treh cestarjev (ki so bivali v sosednih vaseh) in osem železničarjev ni bilo drugih zaposlenih zunaj kmetijstva; v drugih dejavnostih so bili stalno ali priložnostno zaposleni samo družinski člani. Cestno (iz leta 1869) in železniško križišče (iz leta 1893) pa je vendarle obetalo razvojne možnosti vasi Grosuplje.

Zaradi novih državnih meja je bila že v prvih letih po prvi svetovni vojni predvidena gradnja železniške zveze Slovenije z morjem. Taka je postalo Grosuplje naenkrat zanimiva lokacija za industrijo. Ker je bila zemlja okoli železniške postaje v lasti treh trdnih zemljiških posestnikov (Košak, Javornik in Rus) so poskusi nekaterih domačih in tujih investitorjev propadli (Jugočeška); uspelo je samo mlademu Antonu Šinkovcu iz Kranja, ki se je spomladi let a 1919 vrnil iz vojne in oglasil pri raznih zemljiških posestnikih v Grosupljem.

Anton Šinkovec se je rodil v Kranju, dne 15. decembra 1886. Njegov oče Anton je imel v Kranju vrvarno, mati Jerica je bila iz Hafnerjeve družine iz Kranja. Ljudsko solo in nižjo gimnazijo je končal v Kranju (1893/1902), dvoletno Mahrovo solo (Privat Handelslehranstalt) je dokončal v Ljubljani (1902/1904). Do prve svetovne vojne je pomagal očetu v vrvarni, medtem pa je opravil skoro dve leti prakse v velikih tovarnah lanenih izdelkov v Trantenau, v Čeških Sudetih. Med vojno je biI ves čas od mobilizacije leta 1914 do razpada Avstro-Ogrske leta 1918 asistent glavnega vojnega gospodarskega inšpektorja za tovarne, ki so delale lanene izdelke. Po demobilizaciji c je oče želel, da prevzame vodstvo družinske vrvarne v Kranju, toda v tem ni videl posebne možnosti razvoja. Misel 0 novi industrijski vrvarni ga je vodila na Dolenjsko in pripeljala v Grosuplje, za kar je bilo več razlogov; Dolenjska je bila glavno pridelovalno središče za Ian in lanišče ; tu je bilo več in cenejše delovne sile kot na Gorenjskem; med ožjimi Iokacijami je najbolj ustrezalo zemljišče ob železniškem križišču Grosuplje, ki bo predvidoma z novo železnico povezano skozi Kočevje ali Črnomelj s Sušakom. S posredovanjem mesarja Franca Javornika iz Grosupljega je Šinkovec leta 1919 kupil gradbeno zemljišče od Antona Štrublja (Fižgarja) iz Stranske vasi, kasneje pa se od Antona Adamiča iz Praproč in Alojzija Koprivca iz Grosupljega v skupni izmeri okoli 40000 m'. Do jeseni istega leta je bila pod streho 200 m dolga vrvarna, leta 1921 so zgradili terilnico, skladišče za izdelke ter podaljšali vrvarno do 309 metrov dolžine. V prvem letu so zaposlili do 120 gradbenih delavcev in mnogi od njih so se že ob samem začetku obratovanja priučili za vrvarje, terilce, predilce in druge poklice. Vrvarji in mojstri so prišli s Šinkovcem iz Kranja, med prvimi Franc in Ivan Bajželj, Jaka Hafner in Anton Nadižar, od domačih so se prvi zaposlili Ivan Knep, Miha Javornik, Pepca Kovačič, lvana Makovec, Marija Perovšek, nekaj kasneje pa Alojz Ahlin, Anton in Janez Zupančič in drugi. V upravi so v prvem obdobju delali Minka Globokar, Viktor Kozamernik, Viktor Praunseiss in Vlado Simončič. Do konca 1921 se je število zaposlenih dvignilo na 152, od tega je bilo domačinov 134 iz vasi Grosuplje, največ pa iz okolice.

Obenem z izgradnjo tovarne je Šinkovec začel z odkupom lanišča in prediva; dajal je navodila za setev in pridelovanja novih sort lanu. Napisal je knjižico Pridelovanje lanu. Uvažal in razdeljeval je češke in baltske sorte z dolgimi vlakni.

Zaradi razširitve tovarne, podaljšanja vrvarne, izgradbe strojnice in skladišč, pisarn in stanovanj je Šinkovec Ieta 1923 razširil poslovno in finančno sodelovanje; ustanovila se je Mehanična vrvarna, terilnica in predilnica lanu in konoplje d. d. Grosuplje (z zalogami v Ljubljani, Celju in Mariboru). Med delničarji so bili poleg članov družine Šinkovec se bratje Pavlin, advokat Kobal, Josip Javornik in sinova, Franjo Medic in drugi. V tej delniški družbi so bili povezani predstavniki bančnega in lokalnega kapitala z elektrarno in tovarno lanenega olja. Ta povezava je bila menda usodna za Antona Šinkovca ter za določeno obdobje tudi za samo tovarno v Grosuplju, ker so med delničarji in upravo podjetja prevladovali nasprotni interesi, kar prtiča ohranjeni arhiv. V prvih povojnih letih je tovarna dajala na tržišče kot edino tovrstno podjetje v Jugoslaviji zelo širok sortiment vrvarskih izdelkov (motvoz, štrange, aftre in vrvi), dobavljala je opremo za vojaško konjenico in ladijske vrvi za mornarico. V letih 1926/1927 so Sovjeti z dumping cenami preplavili evropsko tržišče z lanom, lanenim oljem, Ianiščem in predivnimi izdelki. Zaradi tega so se v tovarni nakopičile zaloge, banka je omejila in nato zaprla kredite, delničarji pa so zahtevali poravnavo. Konkurzna masa je ostala Kreditni banki d.d. v Ljubljani, ki je postavila dotedanjega komercialista v podjetju ing. Metoda Dularja za upravitelja konkurzne mase, nato pa za direktorja podjetja. S sorazmerno skromnimi sredstvi je tovarna preživela veliko gospodarsko krizo in v letih 1930/1932 razširila program ter se preimenovala v Motvoz in platno d.d. Grosuplje. Iz svojega deleža je Šinkovec ustanovil komanditno družbo z o.j. ter na dvorišču nekdanje gostilne Pri Koprivcu, v lasti dr. Frana Kosa (kjer je sedaj podjetje Splošno mizarstvo) zgradil industrijsko lopo za tovarno konjskih pokrival in kocov, toda gospodarska kriza in vedno večja konkurenca je v letih 1932/1933 prekinila začeti razvoj te tekstilne zvrsti. Od leta 1933 do 1940 je Šinkovec vodil prodajno skladišče za vrvarske izdelke tovarne Motvoz in platno d. d. v Celju, vendar mu tudi to mesto ni prineslo trajnejših uspehov. Zato je odšel v Leskovac (Srbija), kjer je bil tehnični vodja v tovarni lanenih izdelkov Vlada Ilića. V zelo nejasnih okoliščinah ob odhodu četnikov in Nemcev ter osvobajanju mesta Leskovac v mesecu oktobru ali novembru 1944 je Anton Šinkovec izginil in menda nekje v okolici Jablanice pri Leskovcu padel, vendar njegovega trupla niso našli. Njegova družina se je nato preselila v Novi Sad, kasneje pa v Ljubljano. Njegova vdova Marija in hčerka Jerica živita v Ljubljani, sin Peter pa v Avstraliji.

Anton Šinkovec je bil zelo mirnega nastopa in obnašanja, srednje postave, okroglega obraza, svetlih las In modrih oči, osebno zelo skromen, v svojih odločitvah hiter, dinamičen in včasih ne preveč premišljenih potez. Njegov poseg v Grosuplje je načel proces, ki je pospešil družbeni in gospodarski napredek nekdanje in današnje občine Grosuplje.

Mira, Anton, Jerica (Eca) in Peter Šinkovec.

Anton Šinkovec mlajši.

1948: Maca (Anita), Eca (Jerica) in Pavle Šefer, Crikvenica.

Anita Šefer.

Mira Šinkovec z Eco (Jerico) in Petrom.

Edvard Šefer.

Bogomir Šinkovec

rojen 19.5.1891 v Kranju,

oče Anton Šinkovec,

mati Jerica Hafner

brat Anton Šinkovec ml.,

polsestra Marija Šinkovec,

polbrat Stane Šinkovec,

polsestra Vida Šinkovec – Janina

poročen: Antonija Hafner, 1917 v Gradcu

otroci Pavel Šinkovec, Ana Šinkovec

umrl l. 1970

Bogomir Šinkovec se je rodil 19. maja 1891 v Kranju očetu Antonu Šinkovcu in materi Jerici Hafner. Svojo mladost je preživel v Kranju. Prve štiri razrede osnovne šole je obiskoval v Kranju, nato pa ga je oče kot zaveden Slovenec poslal v Idrijo, kjer se je šolal na tamkajšnji realki, ki je bila takrat edina srednja šola s slovenščino kot učnim jezikom.

Med leti 1907 in 1909 je opravljal trgovsko prakso pri trgovcu Perdanu v Ljubljani, istočasno pa se je izobraževal na gramialni trgovski šoli. Leta 1910 je v Zagrebu maturiral, zatem pa odšel v Graz, kjer je bil do leta 1913 zaposlen v laboratoriju medicinalne drogerije Grazer Drogenhaus Mh. Ph. V. Ottorepetz.

Obdobje prve svetovne vojne je preživel v Mostarju in Šabcu v Bosni kot sanitetni oficir avstroogrske vojske, kjer je skrbel za več kot 600 vojaških ranjencev in bolnikov. V znak vestnega opravljanja dolžnosti mu je cesar Franc Jožef podelil najvišje vojaško odlikovanje, poleg tega pa je prejel še vrsto drugih priznanj.

Leta 1917 se je v Gradcu poročil z Antonijo Hafner, hčerko Jakoba Hafnerja, graškega lastnika več restavracij in direktorja münchenskega hotela Bayerischer Hof, sicer Kranjčana in potomca družine Jalen (hotel Jelen, Kranj).

Leta 1918 se mu je v Gradcu rodil sin Pavel. Leto kasneje se je družina preselila v Kranj, kjer se je leta 1922 rodila še hčerka Ana.

Na podlagi bogatih drogističnih izkušenj, ki jih je pridobil v Gradcu, se je odločil za samostojno podjetniško pot in leta 1919 odprl prvo medicinalno drogerijo na Gorenjskem. Do leta 1929 je posloval v najemniških lokalih (pri Kapušinu in pri Pavšlerju), nato pa je kupil hišo na Prešernovi ulici 19, kjer je drogerija še danes.

Do leta 1935 je bila njegova dejavnost osredotočena na drogerijsko – medicinalne proizvode (praški, tablete, paste, tinkture, kapljice). V tem času je napisal tudi knjigo Vademecum za drogiste in farmacevte. Po letu 1935 pa je ponudbo razširil še na radio aparate, fotografske aparate, material in storitve.

Vse svoje življenje je posvetil delu v drogeriji in nato svoje bogate izkušnje prenesel na sina Pavla in vnukinji Marjeto in Marjano. Drogerija deluje še danes.

Umrl je 30. septembra 1970 v Kranju.

oče Anton

sin Anton

sin Bogomir

mati Jerica

Mirko Šinkovec.

Toni s Pavlom, Anico in Marico.

Mirko in birmanec Stane Šinkovec.

Stane, Anica in Vida Šinkovec.

Marijana (Nani), Pavel, Marjana (roj. Lavtar), Marjeta (Meta), Melita (Ejka) Šinkovec.

Bogomir služboval v Gradcu (l. 1912).

Bogomir v laboratoriju v Gradcu (l. 1911).

Bogomir med 1. sv. vojno v Šabcu (l. 1915).

Bogomirjev domovinski list.

Pismo mame Jerice sinu Bogomirju v času njegovega šolanja.

Bogomirjevi odlikovanji iz 1. svetovne vojne.

Bogomirjevo odlikovanje iz 1. svetovne vojne.

Bogomirjeve medalje iz 1. svetovne vojne.

Bogomir med 1. svetovno vojno, 1915.

Drogerija pri Pavšlerju od 1922 do 1929.

Zaščitni znak drogerije Šinkovec

Drogerija na Prešernovi ulici 19 od l. 1929.

Notranjost drogerije na Prešernovi ulici 19.

Bogomir in Pavel.

Pavel, Bogomir, Antonija in Ana.

Antonija, Ana, Pavel in Bogomir.

Ana, Antonija, Bogomir in Pavel.

Ana Šinkovec in Viktor Kregar, cerkvena poroka, l. 1944.

Pavel Šinkovec in Marjana Lauter, cerkvena poroka, l. 1942.

Anica (roj. Šinkovec), Viktor, Barbara in Peter Kregar.

Antonija Šinkovec z vnuki l. 1957: zadaj: Peter, Melita, Marijana, spredaj: Marjeta, Antonija, Barbara.

Antonija in Bogomir Šinkovec na Bledu, l. 1969.

Bogomir Šinkovec.

Frančiška Kozjek

rojena l. 1884,

oče Jožef Kozjek,

mati Marija Tomaševic

brat Franc, Janez, Jožef in Franc Kozjek, sestri Marija in Uršula Kozjek

poročena: Anton Šinkovec

otroci Milica Šinkovec,

Marija Šinkovec,

Stane Šinkovec,

Vida Šinkovec – Janina

umrla l. 1949

Učiteljica Jakličeva na šoli v Besnici je organizirala gospodinjske tečaje. Pritegnila je tudi Frančiško Kozjek. Ker je pokazala velik smisel za gospodinjstvo, so jo Westovi iz graščine v Stražišču vzeli za hišno (pomoč v gospodinjstvu). Čez nekaj časa je gospodinjila v Jenkovi ulici. Šele pozneje je prevzela gospodinjstvo pri A. Šinkovcu.

Frančiška Šinkovec.

Jožef Kozjek, oče Frančiške Kozjek.

Marija Tomaševic, mama Frančiške Kozjek.

Stari ata Jožef Kozjek z vnuki.

Frančiška Šinkovec v gospodinjski šoli.

Zg.vrsta Frančiška Kozjek,Francelj Kozjek,Micka Kozjek, sp. Vrsta Micka, Anzek, Ančka.

Frančiška Šinkovec.

Špančevi-Kozjekovi.

Frančiška Šinkovec in Eca (Jerica) Šinkovec.

Francka in Jože Kozjek, Beno Dežman; Janez, Frančiška (Šinkovec) in Joža Kozjek, Ančka Kozjek in Vida Šinkovec.

Micka Knific - birmanka, Frančiška Šinkovec, Joža Kozjek, Pavel Knific.

Marica, Frančiška Šinkovec in Vida Šinkovec.

Francka Žen (roj. Knific) z Mireno.

Frančiška Šinkovec, Micka (Marija) Knific, Francka Kozjek.

Frančiška Šinkovec z Janino Šinkovec.

Boško Jokič, Marija Dežman, Marica Jokič, Micka Knific, Francka Kozjek, Francelj Kozjek; sp.levo-Francelj Kozjek (Čačak), Anica Jokič (Čačak).

Anica in Franc Kozjek.

Francelj, Anica, Marica Kozjek.

Marija Šinkovec

rojena 1920,

oče Anton Šinkovec,

mati Frančiška Kozjek

sestra Milica Dežman,

brat Stane Šinkovec,

sestra Vida Šinkovec – Janina

poročena: Filip Dežman

otroci: Marjan Dežman, Brane Dežman, Milena Dežman

Spomini na mlade dni

(Sestavila Milena Loc, rojena Dežman)

Rodila se je 18. avgusta 1920 v Kranju na Cankarjevi 13. Ko je bila stara tri leta ji je umrla sestrica Milica, ki se je še bežno spominja. Zaradi izgube prve hčerke sta starša še bolj bedela nad zdravjem Marice, ki ji zdravniki prav tako niso obetali dobrega zdravja (očitno so se hudo motili).

Dnevi so minevali ob brezskrbnem otroštvu in igranju na vrtovih mestnega okrožja. Še posebej ji je drag spomin na »Rož'n venec« (okrog Rožnvenske cerkve), kjer je bil tako rekoč njen drugi dom. Tam so se zbirali okoliški otroci in se igrali vse mogoče stvari. Rada pa je tudi telovadila na drogovih pod cerkvenimi arkadami.

Prišla je šola in z njo obveznosti. V Kranju je dokončala prva štiri leta osnovne šole, nakar je odšla v Škofjo Loko, v tako imenovano Meščansko šolo, ki so jo vodile šolske nune.

Povedala je, da je bila šola odlična, saj se določene snovi še danes prav dobro spominja. Pravi, da so bile nune odlične učiteljice z veliko didaktičnega znanja za tisti čas. V šoli je obiskovala tudi pouk klavirja, za katerega se je velikokrat usedla tudi kasneje.

Po končani šoli je odšla v Ljubljano, kjer je obiskovala Sičov trgovski tečaj.

Veliko prostega časa je preživela v Prešernovem gledališču, kjer je igrala. Preizkusila pa se je tudi v koreografijah z mlajšimi dekleti v različnih igrah. Pri eni teh iger je spoznala tudi svojega bodočega moža Filipa Dežmana – Benota (maj 1939).

Po dveh letih sta se 15 junija 1941 poročila. Vendar pa ni šlo brez zapletov. Začela se je namreč vojna in duhovnikov je bilo vse manj, tako da so se ljudje takrat množično poročali, ker so se bali, da se kasneje ne bodo več mogli.

Tisti dan sta šla moja starša v Ljubljano, kjer je imel oče pregled za nogo (v kolenu je imel vodo, zato mu je koleno močno zatekalo). Medtem ko je šel Beno na pregled, je šla Marica v cerkev k spovedi. Duhovnik jo je vprašal, če ima fanta, ker mu je odgovorila pritrdilno ji je predlagal naj se poročita, saj se kasneje verjetno ne bosta več mogla. Tako sta se odločila, da se bosta kar poročila. Priči sta bili Benotova sestra in mežnar, ki je bil slučajno v cerkvi. Domov sta šla z vlakom, kjer je Marica ob vsej naglici in nervozi pozabila svoj dežnik in klobuk. Praznovanja kot sta ga načrtovala ni bilo, ker se je vojna že razmahnila in so bile bolj pomembne druge stvari.

Ves čas okupacije je Marica ilegalno pomagala partizanom. Da bi prikrili ilegalno delovanje družine v OF, je na Stanetovo željo pristala na to, da bo v svojem delu mesta obveščala mladino o raznih zbiralnih akcijah (npr. nabiranje borovnic). Pozneje, ko je bila Vida že v partizanih je hodila na javke, pomagala pri zbiranju obleke in drugega materiala za partizane in bratu Stanetu pošiljala pakete v Dachau.

Obisk v taborišču Dachau

(Po pripovedovanjih Marije Dežman sestavila Janina Žnidar in Jan Šinkovec)

Oktobra leta 1942 se je teta Mari (Marija Šinkovec, poročena Dežman) hotela prepričati, kako je z bratom Stanetom, ki je bil zaprt v taborišču Dachau. Pri Korbarjevih je poiskala zvezo z Druschejevo ljubico in se z gospodom Slaparjem odpeljala v München (en dan in pol vožnje).

Tam je stanovala pri neki oficirski družini, obiskala pa je tudi gospo Marjeto, sorodnico tete Toni (Antonija Šinkovec, žena Bogomirja Šinkovca, Stanetovega polbrata).

Naslednji dan se je s steklenico žganja in kovčkom hrane odpravila v Dachau. Ker je bila tako mlada in čedna, je uspela prepričati stražarje pri vhodu v taborišče, da so jo napotili k višjemu oficirju, v prvem nadstropju komandne stavbe. Tako kot stražarjem pri vhodu je tudi oficirju razložila, da je mama hudo bolna in da bi se z bratom želela pogovoriti o dediščini. Oficirju je dala steklenico žganja in ravno takrat so mu prinesli velik šopek rož z vizitko (teta Mari domneva, da od njegove ljubice, saj je postal izredno dobre volje). Na mizo predenj je zložila vso hrano iz paketa in veliko C-vitaminskih tablet, ter ga prosila, če bi lahko kaj tega izročil bratu. Menda so se mu ob pogledu na dobrote oči kar zasvetile. Za C-vitaminske tablete in nekaj malega hrane ji je takoj obljubil. Rekel ji je tudi, da jetniki na tako hrano niso navajeni in da bi bilo naslednji dan kar nekaj mrtvih, če bi jim to hrano izročil. Obljubil ji je tudi, da bo povprašal Lagerführerja (vodja taborišča), če ji dovoli obisk. Svetoval ji je, naj počaka v restavraciji in se čez 1 uro oglasi pri Lagerführerju, ker morajo v Berlin zaprositi za dovoljenje. Naslednji dan naj vpraša po telefonu, če so prošnji ugodili. Naslednjega dne je brata res lahko obiskala. Lagerfürerjev adjutant je bil zelo uslužen in ji celo dovolil, da jo Marjeta spremlja. Pred barako jo je ustavil SS oficir in zahteval da se s Stanetom pogovarjata le nemško in samo o zadevi, zaradi katere je prišla. Po začetnem jecljanju jima je mladi češki SS oficir, ki ju je stražil, dovolil pogovor v slovenščini, saj se – kot je dejal - po nemško tako ali tako ne bosta nič zmenila.

Malokomu je uspelo kaj takega, kot teti Mari.

Mama v taborišču

Potem, ko so zaprli Staneta in je šla Vida v partizane (1943), so nekega dne preiskali mamino hišo (stric Beno in teta Mari sta že spala v novi hiši – danes Tavčarjeva ulica 24 – čeprav le-ta še ni bila dokončana – pobeljena). Pod umazanim perilom so našli peterokrake rdeče zvezde za partizanske kape. Tja jih je skrila služkinja Minka Rant, ki je mami pomagala pri gospodinjstvu. Še preden so mamo odpeljali, je šla ta v Dežmanovo hišo in teti Mari povedala, da jo bodo selili.

Teti Mari je uspelo v svojo hišo odnesti nekaj malega hrane. Mama ji je dala tudi ključe blagajne. Tako je teta Mari lahko vzela tudi nekaj denarja in ga odnesla k Fortunetovim. Pred Dežmanovo hišo je stal gestapovec in jo spraševal, kje je bila.

Mamo so odpeljali najprej v Begunje, nato pa v Goričane. Preden sta se poslovili, jo je teta Mari tolažila in jo prepričevala, naj ne joče.

Ker sta se hranila pri mami, sta teta Mari in stric Beno ostala skoraj brez hrane in živilskih nakaznic. Vse je bilo v Šinkovčevi hiši, zato se je teta Mari, kljub temu, da je bila hiša zapečatena, odpravila tja po hrano in nakaznice. Pri tem jo je zalotil nemški oficir. Dovolil ji je vzeti hrano, ki jo je nabrala, vendar ji je »obljubil«, da bo šla za mamo, če jo še kdaj vidi v hiši.

Mamo so iz Goričan nato na velikonočni teden poslali v Burghausen. Teta Mari je izvedela, kdaj odhaja vlak s postaje in pritekla tja z gnjatjo, nekaj jajci in potico. Hrano ji je uspela predati. Takrat sta bila na vlaku tudi gospod in gospa Starc (vinotoč). Teta Mari ju je prosila, naj popazita na mamo.

S pomočjo sestrične strica Benota, je teta Mari oktobra 1944 dobila zvezo z Rozumekom (vodja Gestapa za Gorenjsko). Izvedela je, da so mamo odpustili iz taborišča, vendar se ni smela vrniti domov.

Zato je teta Mari preko Salzburga odpotovala v Burghausen. Nato sta se skupaj z mamo odpeljali na Dunaj, kjer sta živela Benotova teta in stric. Stric, ki je bil policaj, je mami preskrbel dovoljenje za bivanje v Beljaku. Tam sta poiskali stanovanje gospe Varcilek, ki je prenočevala slovenske železničarje. Ker gospe ni bilo doma, sta jo do desetih zvečer čakali sedeč na kovčkih. Tisto noč sta prespali pri njej, naslednjega dne pa najeli hotelsko sobo, v kateri je mama stanovala nekaj časa. V tem obdobju je pogosto obiskovala gospo Varcilek. Nekega dne, ko je bila pri njej na obisku, je hotel zadela bomba. Mama se je nato preselila h gospe Varcilek in tam ostala skoraj do konca vojne. Teta Mari in stric Beno sta jo tam večkrat obiskala in ji nosila denar za preživetje.

Čez nekaj mesecev so jo pripeljali h Mazovičevim (teta strica Benota) v Žirovnico, kjer je ostala do konca vojne. V zadnjih dneh vojne jo je gospod Mazovec celo pripeljal s kolesljem domov k Marici.

1945: Marija Dežman z Marjanom.

Marija in Beno Dežman.

Marija Dežman – spomin na igro Hasanaginica.

Stane Šinkovec, Marica in Beno Dežman.

Milena in Marjan Dežman z Janom Šinkovcem.

Družina Dežman: Brane, Beno, Marjan, Mari, Milena.

Poklade nad Pševim - Beno Dežman, Viko Kregar, Marija Dežman, Milena Dežman, Anica Kregar, Barbara Kregar, Brane Dežman, Peter Kregar.

Stane Šinkovec

rojen: 15.9.1923 v Kranju,

oče Anton Šinkovec,

mati Frančiška Kozjek

sestra Milica Šinkovec,

sestra Marija Šinkovec,

sestra Vida Šinkovec – Janina,

polbrat Anton Šinkovec ml.,

polbrat Bogomir Šinkovec

poročen: Zdenka Šinkovec

otroci: Janina Šinkovec, Tjaša Šinkovec, Jan Šinkovec

umrl: 14.6.2009 v Kranju

Svoboda je prečuden sad,

ki ti ne pade v roke sam z drevesa,

v vrhove strme, ki vihar jih stresa,

sam moraš ponj, če rad ali nerad.

(Matej Bor)

Rodil sem se 15. septembra 1923 v drugem zakonu, kot tretji otrok šestčlanske družine kranjskega trgovca in obrtnika Antona Šinkovca. Mati je gospodinjila in skrbela za vzgojo otrok. Iz prvega zakona - oče je bil nekaj let vdovec - sta ostala očetu še dva sinova, torej moja polbrata. Starejši, Tone, je bil lastnik tovarne Motvoza in platna v Grosuplem, mlajši, Mirko, pa je bil lastnik Drogerije v Kranju. Ta je kot sanitetni oficir avstroogrske vojske preživel tudi 1. svetovno vojno.

Družina je imela lepo, umirjeno življenje. Vsi trije otroci smo obiskovali realno gimnazijo v Kranju, jaz pa sem se v prostem času še intenzivno ukvarjal s športom (namizni tenis, smučanje, metanje kopja, tek na srednje proge), prepešačil skoraj vse Julijce, Karavanke in Kamniške planine in bil član skavtske organizacije.

Nevarnosti vojne smo se zavedli, ko so se na Karavankah namesto Avstrijcev kmalu po münchenskem sporazumu pojavili Nemci (Sudeti). V Kranju je bilo kar nekaj čeških družin, ki so tedaj zapustile Slovenijo. Demonstrativno jih je množica meščanov spremila na postajo.

Do napada na Jugoslavijo 6. aprila 1941 sem končal šest razredov državne realne gimnazije v Kranju. Dva dni kasneje sem odšel kot prostovoljec z nekaj sto Gorenjci in Ljubljančani prek Novega mesta v Zagreb, kjer naj bi se formirali polki prostovoljcev za obrambo domovine na obrambni črti nekje v Bosni. Transport se je zavlekel, tako da smo prispeli v zagrebško kasarno Petra Zrinjskega šele naslednjega dne proti večeru. Naslednji dan okrog poldneva so nas sprva za razdelitev hrane, nato pa tudi orožja, uniform in municije, postrojili na kasarniškem dvorišču. Seveda nas, ki smo bili v civilnih oblekah, na koncu zbora. Razdeljevanje še ni dospelo do polovice, ko so se odprla glavna kasarniška vrata in na zborno mesto je zapeljal nemški tank in iz strojnic vžgal rafal prek dvorišča. Mrtvih ali ranjenih ni bilo.

Bržkone je šlo le za zastrašitev. Razbežali smo se na vse strani, kamor je kdo vedel in znal, samo da bi ušli iz kasarne. To je bil konec. Glavnina se je usmerila proti železniški postaji, a so kmalu nekateri pribežali nazaj, češ da tam okrog postaje ustaši in oboroženi pripadniki HSS love prostovoljce in, da so jih nekaj celo postrelili.

Vroča želja vseh je bila, da se čim hitreje vrnemo nazaj v Slovenijo. Toda po cestah se ni bilo varno prebijati, kajti v nasprotni smeri, proti Hrvaški in dalje, so se dan in noč valile nepregledne motorizirane kolone nemške vojske.

Ni kazalo drugega, kot da se do Slovenije prebijemo peš.

Kranj je bil okupiran 12. aprila leta 1941. Okupatorja je sprejel popoln molk. Mladino je poraz močno prizadel, ni je pa zlomil. Že 14. aprila ob devetih dopoldne je bil v gozdičku za pokopališčem prvi sestanek skojevcev, na katerem so sprejeli sklepe: zbiranje orožja, organiziranje mladine in vseh poštenih rodoljubov za neizprosen boj proti fašističnemu okupatorju. V naslednjih dneh je odšlo večje število mladih ljudi na bivšo Rupnikovo linijo po zapuščeno orožje, ki so ga kmalu nato pričeli uporabljati naši prvi borci. Ko so nekaj kasneje nemške oblasti izdale prepoved o nošenju in posesti strelnega orožja, pa tudi večjih nožev, je bilo orožje že večji del na varnem zakopano ali shranjeno na določenih mestih.

Prelomnico v delu SKOJ-a in mladine v Kranju pomeni prihod Staneta Žagarja ml. na Gorenjsko v juniju 1941. Mladina je v začetku organizirala razne manjše sabotažne akcije, zbirala orožje, pisarniški material in ostalo, vse kar je menila, da bi lahko škodovalo sovražnikom in koristilo pozneje borcem ter že takrat delujoči tehniki. Aktivisti so se odločili za ustanovitev tehnike. Skoraj iztočasno se je začel razmnoževati propagandni material na treh krajih: pri Hafnarjevih v Stražišču, pri Ručigajevih na Primskovem in prehodno v Vrvarni Šinkovec v Kranju, kjer so izdelovali tudi propagandne letake. Ustanovljene so bile prve javke, skladišča materiala in centri za zvezo, ter več distribucijskih točk: v čevljarski delavnici Ignaca Bizjaka na Primskovem, v čevljarski delavnici Emana Džordževiča na Ljubljanski cesti, pri Rudolfu Kočevarju pod Šmarjetno goro, v čevljarski delavnici Franca Mravlje, v gostilni Tepina v Stražišču, pri Vinku Hafnarju v Stražišču, pri Šiškovih v Stražišču, v brivnici Antona Hafnarja v Stražišču, pri gostilničarju Francu Benediku v Stražišču (pri »Primožu«), pri Benediku (»Jakelčku«) v Stražišču, pri Ručigajevih na Primskovem, v mehanični delavnici Kraševec – vulkanizacija Boncelj ter v Vrvarni Šinkovec v Kranju.

Zadnje dni julija in prve dni avgusta je odšlo iz Kranja nad 40 prvoborcev v partizane. Iz njih sta bili formirani I. in II. Kranjska četa, iz teh pa 4. avgusta 1941 Storžiški bataljon. V teh dneh so kranjski partizani izvedli tudi prvo akcijo. Na Veliki poljani pod Storžičem so likvidirali gestapovskega agenta Walterja Heckerja - ravnatelja banke v Kranju. V odgovor na to so Nemci 23. avgusta 1941 obesili v Kranju ujetega partizana Milorada Stošiča.

V noči pred obešenjem so kranjski mladinci Tugo Vidmar, Boris Ručigaj, Ivo Puhar, Slavko Smuk, Janez Pucelj, Stane Rant, Štefan Eržen in Stane Šinkovec izvedli prvo večjo, vsem vidno akcijo. Na betonsko cesto od Kranja do Naklega so izpisali velike protifašistične parole, na obcestnih kamnih pa narisali srpe, kladiva in peterokrake zvezde. OF je izvedla bojkot ogleda prvega okupatorjevega zločina v mestu.

Skojevca Milko Rotar in Stane Šinkovec sta še isto popoldne fotografirala obešenca, da bo spomin nanj za vedno ohranjen.

Vislice je okupator pustil tam, kjer so bile. Ostale naj bi kot nenehna grožnja upornemu mestu. Skojevci Pavle Bartelj, Lado Smuk, Tine Prinčič in Stane Šinkovec so jih kljub nemškim patruljam nekega večera požagali in jih odnesli na neko njivo pod Velikim hribom, kjer naj bi pod snežno odejo varno pričakale pomlad.

Zadnje dni avgusta, dokončno pa v mesecu septembru 1941 je bil formiran v Kranju Mestni komite SKOJ, ki ga je vodil sekretar Tugo Vidmar. Člani so bili Boris Ručigaj, Janez Pucelj, Milko Rotar, Stane Rant, Alfonz Šiška, Štefan Eržen in Stane Šinkovec. V prvotnem sestavu je komite razen nekaterih manjših sprememb deloval vse do velikega februarskega gestapovskega vdora v organizacijo letu 1942.

Ker Nemci z borbo in nasiljem niso uspeli pokoriti dežele, so se zatekli k izdajstvu. Februarja leta 1942 je prišlo do največjega gestapovskega vdora v organizacijo na Gorenjskem v vsem obdobju NOB. Vlogo judeža je opravil Ivo Urbanc-Kumerdaj. Žetev je bila bogata. Gestapu je uspelo v Kranju ujeti vse, ki se niso utegnili pravočasno umakniti v ilegalo. Nad 330 aktivistov je bilo aretiranih in poslanih v Begunje. Okrog 100 žrtev je pobrala Draga, ostali pa so bili večinoma poslani v delovna taborišča in taborišča smrti Dachau, Mauthausen Buchenwald, Flossenburg, Rawensbrück, Auschwitz in druga, kjer so bili ponovno izpostavljeni nečloveškemu mučenju in sadizmu gestapovskih krvnikov.

Toda okupator je slavil kratko in samo polovično zmago. Partija in SKOJ, ki sta v nenehnem boju vzgajala nove kadre, sta pričela snovati nove odbore OF in še preden je bil zadnji zapornik odpeljan v taborišče, je pričela delovati tudi nova skojevska in mladinska organizacija (Jože Oman, Vida Šinkovec-Janina), v začetku močno konspirativno v strogi ilegali, počasi in tipaje, v letu 1943 pa je dosegla vrhunec svojega poleta, ki ga je obdržala od tedaj brez večjih pretresov do osvoboditve.

Dachau zbornik. Ljubljana, 1981. Monografija o koncentracijskem taborišču Dachau in prispevek »Iz kazenskega odreda za poskusnega zajčka« je napisal Stane Šinkovec. (str. 46)

Iz kazenskega odreda za poskusnega zajčka

Prišli smo iz begunjskih zaporov. Bilo je leta 1942. 30. maja, dan pred transportom, so nas zbrali triindvajset v poslovnih prostorih, nam ukazali, naj zavijemo svoje osebne stvari, ki smo jih morali ob prihodu v Begunje spraviti v posebne vrečke, in napišemo na ovitek naslov svojcev. Obdržati smo smeli le zobno ščetko in milo. Sčasoma so lahko zaporniki glede na to, kaj si je smel kdo ob odhodu obdržati od osebne lastnine, precej natančno predvidevali svojo nadaljnjo usodo. Na morišče torej... Sicer ne v Drago, pač pa neznano kam v tretji rajh, kjer nas bodo na skrivnem pomorili, ne da bi naši domači kdaj izvedeli, kje je naš poslednji dom.

K meni je pristopil zloglasni Javor, namestnik vodje begunjskih zaporov, in me cinično vprašal:

»No, Zinkovic, se ti kaj dozdeva, kam odhajaš?« Molče sem ga gledal.

»V Dachau greš... Zakaj si tako prebledel? « Ne vem, če sem res prebledel, ker si pod imenom Dachau tedaj še nisem predstavljal ne vem česa. Te njegove besede so mi kvečjemu vlivale upanje, da ni še vse končano in bo rešitev še vedno mogoča. Da le zapuščamo te preklete zamrežene celice v drugem nadstropju begunjskih zaporov, pa se bo že dalo kaj storiti.

Nekaj kasneje mi je Guck, sicer esesovec, med splošno gnečo stisnil na skrivaj v roko 50 mark, ki so mi jih poslali domači, češ morda ti bodo prišle še prav. Gucka je kasneje likvidiral gestapo, ker je sodeloval s partizani, mi zaporniki pa smo ga spoštovali, ker je bil do nas človeški. Ta dan sem si skozi straniščno okno ob sončnem zahodu še zadnjikrat ogledal triglavsko pogorje v vsej veličini. Še enkrat sem hotel vpiti vase vso domovino. Bom še kdaj videl vso to prelest? Naslednje jutro so nas naložili v Lescah v vagone in odpeljali proti Celovcu. Tu smo morali izstopiti in po dva in dva so nas gnali po celovških ulicah. Tončka, ki je bil med nami najmanjši, so vklenili skupaj z ogromnim Metodom-Tonetom Dolinškom, znanim junakom iz begunjskih zaporov. Končno smo prispeli na cilj. Bilo je to dvorišče celovških zaporov. Med koli, ki so bili zabiti v zemljo, je stala manjša miza, na njej pa kup raznih listin. V kratkih, grobih besedah so nam pojasnili, da mora vsak zapornik ob prihodu podpisati formularje o bivanju v tem kraju. A ni bilo res. Kot prvi v vrsti sem pristopil in podpisal. Podpis je s pivnikom posušil službujoči in tedaj sem lahko v glavi formularja prebral: »Hochverräterliste«. Tako smo si drug za drugim podpisali obsodbo. Še naprej smo ostali klavna živina. Po več skupaj so nas nato razdelili po celicah. Tu smo ostali teden dni. Iz celic nismo smeli nikamor, niti v umivalnico. Potrebo smo opravljali kar v pločevinast sod v kotu celice.

Kljub temu smo se počutili kot v okrevališču. Stražarji so bili policisti, ki se niso kaj prida menili za nas. Hrana je bila skoraj neslana, a izdatnejša kot v Begunjah. Predvsem pa smo se tu znebili more nenehnih eksekucij v Dragi, ki je stalno visela nad nami. Počasi smo se vračali iz otopelosti in dolge dneve brezdelja smo izrabili za vsa mogoča ugibanja in razpravljanja.

Dne 6. junija 1942 so nas znova spravili v vagone. Tokrat so bile to posebej prirejene kletke, kot da bi prevažali zveri. Po sredini vagona je bil od začetka do konca hodnik, ki je rabil stražarjem za prehod, na obeh straneh pa so bile kletke 0,80 x 0,80 m. Vrata take kletke so bila tesno zapahnjena, vanjo pa so stlačili po 5 do 6 ljudi. No, v naši nas je bilo pet in sprva si nismo niti najmanj predstavljali, kakšne muke nas čakajo na tej poti. Prostor je imel le majhno zamreženo odprtino pod stropom, ki je bila od zunanje strani zaslonjena, da se ni dalo videti nikamor. Ker ni bilo zadostnega zračenja, je postalo neznosno zatohlo in enemu izmed nas je kmalu postalo slabo. Drugi štirje smo ga skoraj nezavestnega vzdignili do line, da bi si vsaj za silo opomogel. Tako smo si pomagali tudi nadalje in sčasoma prišli vsi na vrsto.

Zunaj se je bohotil sončen junijski dan in čedalje bolj je pripekalo. Bili smo na slabšem kot živina, brez hrane in vode, niti zraka ni bilo dovolj za vse.

Iz sosednjih kletk je bilo slišati vpitje. »Vode!...« »Vode!«... »Zraka!« V vagonu je nastal nemir in tekanje po vmesnem hodniku. Stražarji so grozili s streljanjem. Muke so dosegle višek, ko se je vlak čez nekaj ur ustavil v Salzburgu. Vagoni so postali razbeljeni in komaj smo še zbrali toliko moči, da smo kdaj pa kdaj vzdignili koga k odprtini. Brez moči in volje smo čemeli, tesno stisnjeni drug ob drugem. To se je vleklo v nedogled in šele pozno popoldne se je vlak premaknil naprej.

Končno se je ustavil okrog šestih zvečer na stranskem tiru münchenske železniške postaje. Gnali so nas prek perona skozi množico ljudi. Bila je sobota in ljudje so hiteli na vse strani. Kako so izvedeli, kdo smo, ne vem, a nenadoma so zadoneli klici »Pfui Banditen!«, ki so postajali vse glasnejši, dokler ni vpitje preglasilo vrveža in so ljudje pričeli pljuvati na nas. Stražarji so nas zrinili k izhodu, nas tam naložili na avtobus in odpeljali na policijo. Tu so nam znova pregledali vse dokumente in nas po seznamu, določenem od gestapa, naložili devetnajst na kamione. Odbrzeli smo proti končnemu cilju, 18 km oddaljenemu Dachauu. Odložili so nas pred razvpitim »wegweiserjem« - smerokazom, kjer je ena puščica kazala v esesovski del koncentracijskega taborišča, druga pa v jetniško taborišče, do koder smo nato pešačili.

Prispeli smo do ogromnih železnih vrat, kjer je bilo vkovano geslo: »Arbeit macht frei.« (Delo osvobaja.) Polglasno sem prebral, a sem takoj dobil odgovor : »Ja, aber nur durch Rauchgang.« (Seveda, ampak samo skozi dimnik.) Tedaj sem tudi prvič občutil škorenj dachauskih krvnikov. Ko so se za nami zaprla vrata, ni nihče od nas slutil, da bo minilo nekaj let, preden se bodo znova odprla, in da bodo za nekatere od nas ostala zaprta za vselej.

Zavili smo na desno, proti ogromni pritlični zgradbi podkvaste oblike. Tu je bila kopalnica. Kar 150 jetnikov se je tu lahko hkrati oprhalo. Radovedno smo si ogledovali vse to. Tudi skozi okna je bilo moč opaziti marsikaj. Cela vrsta barak, druga zraven druge, v dveh vrstah, povsod pa izredna čistoča. Tonetu sem dejal, da je tu vse tako, kot bi prišli v sanatorij. Nejeverno me je pogledal, a sem ga še nadalje prepričeval: »Poglej! Nikjer ni zamreženih oken in nihče ne bo tu streljal nate, če se boš naslanjal skozi okensko polico, kot so počenjali v prekletih Begunjah. Tudi hrane bo dovolj. Kar poglej, kako rejeni so tu jetniki.« Tedaj še nismo vedeli za privilegirance, drugi pa, ki so prav tedaj korakali na zborno mesto, so se nam zdeli v polmraku kar nekam rejeni... Naposled sem ga prepričal, in ko sta po končanem zboru prišla v kopalnico obe starešini taborišča - kasneje smo izvedeli, da sta to zloglasna Martin in Kapp - mi je še sam kar navdušen ob pogledu nanju dejal: »Prav imaš. Kakšne bomo imeli šele obleke, če so že pižame tako prima.« Progasti taboriščni obleki, v kateri sta bila oblečena lagereltestra, smo imeli za nočno perilo. Naslednjega dne so tudi nas oblekli v podobne pižame in nosili smo jih ves čas, dolga tri leta. Ko se je taborišče kmalu nato umirilo, so prišli v kopalnico brivci s priborom in njihovi pomočniki z vedri in čopiči za beljenje. Brivci so nas ostrigli na balin, obrili vse dlake po prsih, pod pazduho in med nogami, po obritih mestih pa so nas namazali z neko temno tekočino iz vedra. Bil je krezol.

Obdelovali so nas s posebnim veseljem, kajti orodje je bilo topo in jedka tekočina nas je neznansko žgala. Kmalu smo bili vsi v mehurjih. Skakali smo in tekali sem ter tja, goli kot dojenčki. Od bolečin so nam silile solze v oči, a nobena prošnja, da bi se lahko vsaj malo oprhali, ni zalegla. Šele drugo jutro je priteklo iz pip. Tedaj so nam razdelili tudi »pižame«.

Obleči se je bilo treba hitro, zato je vsakdo pograbil, kar je pač dosegel. Obleka mi je bila premajhna in temno modre spodnjice so gledale izpod kakšen decimeter krajših hlač, rokava pa sta segala malo čez komolce. Obrnil sem se h kopališkemu kapoju: »Bitte, Herr Bademeister, obleka mi je premajhna.« Pa me je nahrulil: »Waaas? Jaz nisem noben gospod, ampak prav takšen gnoj kot ti. Tu smo vsi enaki. Obleko pa kar obdrži. Kmalu ti bo še prevelika. « No, pa ni bilo vse tako, kot je dejal, res je bil gospod. Obleko sem nato zamenjal s tovarišem, ki je bil manjše rasti. Ta je imel hlače do podpazduhe

Najhuje je bilo z obutvijo. Za hojo z njo je bila potrebna prav posebna spretnost, kajti nenehno se nam je sezuvala.

Tako našemljene, da smo komaj prepoznali drug drugega, so nas postavili v vrsto pred kopalnico, nas prešteli in odgnali v peteroredih v barako 24. Tedaj je bila to baraka za novodošle, ki so ji rekli »Zugangsblock«. Konec je bilo naših sanj o sanatoriju.

V baraki so nas znova prešteli, nas klicali po imenih in nam določili taboriščne številke. Kot politični jetniki smo dobili še vsak po dva rdeča trikotnika iz blaga in dve beli krpici, kamor smo s tušem napisali svoje številke in si te razpoznavne znake prišili na obleke: en trikotnik na levo prsno stran platnenega suknjiča in nad njim številko, drugega s številko pa na zunanjo stran desne hlačnice. Tako smo postali pravi jetniki. Bilo nas je 19, sami Gorenjci:

Marinko Bertoncelj, Franc Brezar, Ivan Brezar, Miha Krošelj, Anton Hafner, Viktor Homan, Ivan Kenda, Franc Kern, Valentin Lavtar, Drago Mesarič, Franc Oblak, Vinko Oblak, Franc Oman, Franc Pungartnik, Valentin Sušnik, Avgust Starman, Stane Šinkovec, Avgust Štravs, Jernej Stupnikar.

Dobili smo številke od 30360 dalje. Štirje med njimi smo imeli komaj po osemnajst let.

V vrsti smo stali nato nekaj ur in poslušali neskončne pridige o redu, disciplini, o tem, da nismo nič, da smo le številke. Od lakote, naporov in vročine se je nekdo onesvestil. Ozrli smo se v zadnjo vrsto, kjer je na tleh ležal vznak Ivan Kenda. Nekaj nas je skočilo tja, a so nas takoj nadrli in morali smo ostati v vrsti. Ivana so nato odnesli neznano kam, in šele ko smo bili že v revirju, kjer so na nas, »poskusnih zajcih«, delali medicinske poskuse, sem se dvakrat z njim srečal. Prvikrat sem ga videl, ko je imel močno otečen vrat, pri drugem srečanju pa mi je dejal, da je bil operiran. Kmalu nato so ga odposlali s transportom in se ni več vrnil.

Kot novinci smo od jutra do večera eksercirali na taboriščnem zbornem mestu in cesti, ki je bila speljana med vzhodno in zahodno skupino barak. Vsak ukaz, ne samo med eksercirjem, ampak tudi v barakah in pri delu je bil izdan skrajno odvratno in tudi izveden z nezaslišano surovostjo. Vse smo morali delati v teku, med brcanjem in pretepanjem, ki ga ni hotelo biti ne konca ne kraja. Nekoliko smo si oddahnili le zvečer, ko smo od izčrpanosti popadali na ležišča.

Ta »dresura « je trajala celih 14 dni in kot za stavo je skoraj ves ta čas močno deževalo. Zvečer smo tanko platneno obleko oprali v umivalnici, kar v koritih, in jo zložili na dno omarice. Zjutraj smo jo potem vso mokro v naglici oblekli in že so nas nekaj po četrti zjutraj nagnali ven na mraz, ki je v teh krajih dokaj pogost tudi pozno spomladi. V življenju me je redkokdaj tako hudo zeblo kot tisto poletje v Dachauu. K temu sta seveda največ pripomogla neprestana lakota in nikdar posušena obleka. Do zbora pred barako, ki je bil včasih že ob 5. uri, smo si nekoliko pomagali tako, da sta se po dva tovariša obrnila s hrbtom drug proti drugemu in se poskušala vsaj nekoliko ogreti. Na njuna boka sta se nato naslonila naslednja dva in tako naprej, dokler ni nazadnje iz tega nastala kopica po več deset pa tudi do sto ljudi. Najslabše so se odrezali zunanji v tej gruči. Veter je bil neusmiljeno mrzel in močan, in če si kopico pogledal od daleč, je kar valovila sem in tja. Nismo imeli moči,da bi se mu upirali.

Čudno, kako nas je takrat mučil dež! Že en sam deževni dan je stal včasih več ljudi življenje: kar sesedli so se in izdihnili.

V nedogled smo se morali prvih štirinajst dni uriti v pozdravljanju esesovcev. »Mützen ab!« (Kape dol!) in »Mützen auf!« (Kape gor!). Odmori med obema ukazoma so trajali navadno deset minut pa tudi več. Seveda, ko smo bili odkriti, medtem ko je za ukazom »Pokrij se!« takoj spet zadonelo »Odkrij se!« Dež je neusmiljeno tolkel po golih glavah, tekel po hrbtu v čevlje in nas čedalje bolj ohlajal. Naši gibi so postajali vse bolj okorni, živčnost in surovost naših biričev pa je bolj in bolj naraščala. Posušiti se ni bilo kje, nikdar nismo vedrili.

V »prostem « času med dvema eksercirjema so nas uporabljali tudi za čiščenje ulic in zbornega mesta. Novince in nerazporejene so zbrali v eno vrsto in ukazali nabirati na levi in desni v nakazani smeri v kapo cigaretne ogorke, odpadlo listje in smeti. Seveda, če je bila kapa od tega umazana, jih je nesrečnik dobil od starešine sobe ali barake.

K dresuri novincev je spadalo tudi spoznavanje esesovskih činov in predpisano pozdravljanje stražarjev, tudi navadnih. Če je jetnik slučajno naletel na esesovca na taboriščni cesti, se je moral ustaviti že deset korakov pred njim, sneti kapo in ga prositi: »Jetnik (ime), številka, pokorno prosi, če sme iti mimo« (Schutzhäftling... Nr bittet gehorsam vorbeigehen zu dürfen), in dodati, če ga je esesovec poklical predse: »Jetnik... št.... se pokorno javlja na mestu « (... meldet sich gehorsam zur Stelle). Tudi za odstop smo morali prositi (... bittet gehorsam wegtretten zu dürfen),

Nič ni bilo slučajnega in prepuščenega naši volji. Vse je bilo določeno z izredno natančnostjo in predpisano do podrobnosti.

Jetniki so se vedno, če je bilo le mogoče, izogibali takim srečanjem, zlasti pa takrat, ko sta v taborišču paševala zloglasni krvnik lagerfirer Egon Zill in raportfirer Trenkle. Ko so jetniki zaslišali Trenklovo rjovenje in divjanje po taborišču, so se pričeli neopazno umikati in bežati na vse strani. A vedno se mu ni dalo izogniti in Trenkle je že kako dobil v roke kakšno žrtev. Tudi sam sem mu tako nekoč padel v pest. Pisar me je sredi popoldneva peljal v revir (ambulanto). Tako sva na taboriščni cesti naletela nanj. Od vhoda je prav tedaj prihajala neka delovna skupina. Trenkle je zmerjal vsevprek. Pisarja je vprašal, kam me žene. Ko mu je povedal, da mi je namenjena malarična postaja, se je kapo zasmejal, češ da ima že nekdo drug roko nad menoj. Trenkla je kar vrglo okrog. Divje je pogledal kapoja in kar pene so mu prišle iz ust, ko je zarjul nad njim: »Hier hat niemand zu lachen! Der einzige der hier lacht ist der Teufel und der Teufel bin ich.« (Tu se ne bo nihče smejal! Edini, ki se tu lahko smeje, je hudič in hudič sem jaz.) In proti meni: »Scher' Dich zum Teufel! « (Vrag naj te vzame!)

Torej strah v Dachauu ni imel samo velikih oči.

Pri pouku so nas novince seznanjali predvsem z našimi dolžnostmi - pravic tako in tako nismo imeli nobenih - in o kaznih, ki nam groze. Ne o tistih, ki smo jim bili priče vsak trenutek - od brcanja, zbijanja na tla, odvzema hrane in drugih, ki so si jih lahko privoščili že starešine-jetniki, da, celo sobna služba, imenovana »Zimmerdienst«, ampak o tistih, ki so bile predpisane s posebnimi pravili.

Edino kazen vključitve v kazenski odred ni bila ustanovljena le zaradi kršenja taboriščnih pravil, ampak jo je lahko odredil gestapo še pred prihodom v taborišče. Kot novincem so nam starejši jetniki pripovedovali strašne stvari, ki so se dogajale v baraki tega odreda in pri njegovem delu v gramoznici (Kiesgrube). S temi jetniki ni smel nihče govoriti in ogibali so se jih kot gobavcev. Skrivaj in strahoma smo pogledovali proti tisti baraki, kadar smo morali mimo nje. Tedaj se nam niti sanjalo ni, da bomo čez nekaj dni sami gostje v tem peklu.

In prav na nedeljo, 14 dni potem, ko smo prispeli v Dachau, so nas po jutranjem zboru zbrali pred barako 24, preverili naše priimke in številke ter nas oddali osebju kazenskega odreda v baraki 15. V prejšnji baraki 24, ki je spadala k tako imenovanim odprtim ali delovnim barakam, je ostal iz naše skupine, le Miha Krošelj iz Medvod. Da bi se že na zunaj videlo, za kakšne jetnike gre, smo si morali na bluzo in hlače pod številko in trikotnik ter na hrbet prišiti črno piko iz blaga, 1 cm dolge lase pa so nam po sredini glave ostrigli v širini strojčka do golega od temena do čela.

V tem odredu je zares veljalo geslo: »Hier wird dein Willegebrochen.« (Tu ti bomo zlomili voljo.)

Ko smo bili kot novinci še v baraki 24, si nismo mogli predstavljati, kako bi mogla biti disciplina še hujša, a tu smo to spoznali že takoj na začetku. Znova so pričeli s »pridigo«, zmerjanjem in vsem, kar spada k prevzgoji nižje rase. Vse to nam je iz nemščine prevajal neki starejši Slovenec, ki smo ga tokrat videli prvič. Bil je to Pintar iz Maribora, nekdanji veletrgovec z železnino. Storil je vse, kar je bilo v njegovi moči, da ne bi prišlo do nesporazumov v baraki, predvsem prve dni dokler nam še ni uspelo prilagoditi se strožji disciplini in novemu sistemu. Nastanjen je bil v sobi 1 te barake, kjer ni bilo drugih jetnikov razen osebja: To so bili starešina barake 15, starešina sobe 1, frizer barake in sobna služba (Zimmerdienst), kamor je spadal tudi on, vrh tega so ga uporabljali tudi za priložnostnega tolmača za slovanske jezike.

Najprej so nas spravili v sobo 2, čez nekaj dni pa so nas premestili v 4. sobo, ki so jo imenovali tudi »židovska«. Židov je bilo tedaj še nekaj med nami.

Predvsem so se tu že postelje ločile od vseh drugih v taborišču. Medtem ko so imele postelje drugod ob vzglavju in vznožju lesene končnice, so bile tu, v »židovski sobi« scela iz kotnega železa, in starešina sobe ali esesovec je lahko že pri vstopu v spalnico opazil vsako najmanjšo gubo. Tako so nam znova pričeli vtepati v glavo arhitekturo ležišč. To res ni bilo navadno postiljanje, ampak pravcata graditev od jutra do večera, v petek in svetek. Kazni za najmanjšo nepravilnost so bile tu tako strahovite, da so največkrat predvsem tisti, ki so spali na spodnjih ležiščih, ali v »prvem nadstropju «, pred spanjem zložili rjuho in odejo k vznožju ali pa spali kar na tleh samo da je ostalo ležišče nedotaknjeno. Toda tudi to je bilo prepovedano in gorje tistemu, ki so ga pri tem zalotili. Največkrat smo čakali zbujeni že v posteljah ali pa na stranišču, kdaj se bo oglasila sirena, ki je bila na stranski steni barake 10. Če si bil zbujen ali pa celo v stranišču, si imel nekaj minut prednosti, kajti časa je bilo za jutranja opravila tako malo, da si skoraj vedno storil kaj napak ali premalo, in že je padalo po hrbtu in glavi, kjer koli so nas pač dosegli.

Slišati je bilo le topotanje bosih nog in šumenje posteljnine. Govoriti nismo smeli.

Najurnejšim je uspelo urediti ležišče v 10 minutah in včasih so nato pomagali drugim. Sicer pa to, da si čimprej uredil ležišče, tako in tako ni bilo dovolj. Zakaj vse postelje v isti vrsti so morale biti v isti višini, v isti višini so morala biti tudi zglavja, črte vseh odej pa v isti črti. Kakšno malenkost je sem ter tja popravila tudi sobna služba, seveda, če si bil pri njej dobro zapisan.

Ko si postlal posteljo in se umil do pasu z mrzlo vodo v umivalnici, kjer so bila okna na obeh straneh odprta na stežaj, si v naglici zvrnil vase še pol skodele tople »kave«. Bila je to črna, smrdljiva tekočina, katere edina vrednost je bila v tem, da te je vsaj nekoliko ogrela.

In že se je, dvajset minut po četrti zjutraj, oglasilo rezko povelje »Antreten!« (Zbor!) Vse je drvelo iz sobe, da bi ušli obveznemu tepežu.

Pregled sob je opravil najprej sobni starešina, enkrat dopoldne pa še esesovec-blokfirer, skupaj s starešino barake. »Starejši« jetniki so nam pripovedovali, da je včasih kak esesovec opravil kontrolo črt in robov kar s strelom iz revolverja.

Čas pregleda je bil za nas novince posebno mučen. Strahoma smo vselej pričakovali, kako se bo iztekel. Kazen je sledila na samem kraju.

Poseben red je veljal tudi za uporabo sanitarij. Uporabljati jih je bilo dovoljeno le dopoldne, od 9. ure do 9.30, in enako dolgo popoldne ob štirih ter seveda med kosilom in ponoči. Lahko si je predstavljati muke jetnikov, ki so bolehali na črevesju - in črevesne bolezni so bile v taborišču zelo pogostne - pa so morali stati v vrsti ali pa še eksercirati. Če se je kdo ponesnažil, je bilo to v neznansko veselje navzočim esesovcem, nesrečnik pa si je moral nato z iztrebki namazati obraz. Sledil je obvezen tepež, zbijanje na tla in brcanje nesrečnika s škornji, običajno v obraz in trebuh.

Nadvse radi so si esesovci privoščili Žide. Nekega dne je neki mlajši esesovec prijazno ponujal enemu od Židov kos kruha. »Nu, Jude, willst du fressen?« je hinavsko prijazno vprašal, in ko jih je nekaj z njim vred poželjivo prikimalo, je vrgel kruh na tla. Sestradanci so se vrgli nanj, rabelj pa je pobesnel. S škornji je sklonjene nad kruhom besno brcal v obraz. Kri je tekla, s pohojenim kruhom so obležali na tleh tudi izbiti zobje. Drugi smo jo prav zaradi Židov odnesli večkrat bolj poceni, a tudi pogled na mučene sotrpine je bil boleč. Tu sem prvič tudi sam »držal« smrt v rokah. Ko sem kmalu po prihodu v to sobo neko noč odšel v stranišče sem se v veži spotaknil ob nekaj na tleh. V temi sem mislil, da je kdo obnemogel, zato sem ga skušal zvleči proti sobi. Ko pa je ob oknu neznanca nekoliko obsvetila mesečina, sem videl, da držim v rokah mrtvaka s široko odprtimi steklenimi očmi. Verjemite mi, tudi na ostriženi glavi gredo človeku lasje pokonci. A tudi smrti se človek sčasoma privadi, posebno če kosi tako kakor takrat v Dachauu.

Vstop v barako je bil tu prav tako predpisan. Jetnik si je moral pri vhodu sezuti lesene opanke, si v umivalnici umiti noge in obuvalo ter vstopiti v »dnevno sobo«.

Nenehno smo morali čistiti tudi okna - od zore do mraka - da je bilo videti, kot bi bila brez šip. Sploh je bilo tu čiščenje tako strogo in natančno, da so nas največkrat nagnali na kolena, da smo izpihavali iz špranj prah, ki je slučajno ostal tam po loščenju. Tla so bila namreč iz desk in smo jih do leta 1943 še loščili. Kontrolo sob je tačas opravljal esesovec, ki je imel na skrbi tisto barako, še vsak dan. Ker je z žebljem ugotavljal, če je ostalo v špranjah med deskami kaj umazanije smo jo morali tisti, ki smo bili dodeljeni sobni službi, pravočasno odstraniti. V čevljih so hodili v sobe le esesovci in jetniški funkcionarji, a smo morali za vsakim takoj očistiti tla. Celo za tistim, ki je prišel v sobo bos s pravkar umitimi nogami, smo morali očistiti vsako sled, ki jo je pustila vlažna noga.

Obrok hrane je bil v kazenski baraki še manjši kot v drugih in tudi kajenje je bilo najstrožje prepovedano.

Že nekaj dni po prihodu v kazenski odred so nas odpeljali v revir, kjer so nas pregledali rentgensko, nam preiskali tudi kri in nas trinajst odbrali za medicinske poskuse. Prvemu od nas so tako že tri tedne po prihodu v Dachau vcepili malarijo, nadaljnjim dvanajstim pa v naslednjih šestih tednih. Dokler nismo prišli na vrsto, smo morali od jutra do večera eksercirati.

Ekserciranje je bilo tu še neprimerno hujše kot poprej in je večkrat potekalo ob navzočnosti dresiranih esesovskih psov. Vmes smo se učili nemških pesmi. Te smo prepevali nato vselej pri odhodu na delo in pri vrnitvi v barako; in šele konec 1942 so ukinili petje. Če kdo besedila ni poznal, je moral na ves glas prepevati »Ia -la -la... «

Ko je prišel ukaz »singen« ali »ein Lied«, je vodja skupine poveljeval: »drei, vier«, mi pa smo se pričeli neznansko dreti in jodlati na vse grlo, samo da bi ušli tepežu.

Nič ni bilo važno, če je bila pesem zapeta lepo in s posluhom. Važno je bilo le, da je bilo vse, kot so dejali, »hackig und zackig« (odsekano in odrezano) in da smo, kot rečeno, rjuli iz polnih pljuč, kajti kar naprej se je kdo drl na nas: »Reiss dein Maul auf!« (Odpri gobec!)

Že takoj ko smo prišli sem, v kazensko barako, smo morali nekaj dni vsak popoldan stati mirno, obrnjeni proti stražarskemu stolpu oziroma stražarju in prepevati. Dirigiral nam je jetnik, bivši vermahtovec, ki se je po končani pesmi vsakokrat priklonil proti stolpu.

Najbolj všeč nam je bil refren ene od teh: »aber der Wagen rollt« (a voz teče), ki smo ga spremenili v »aber der Magen grolIt « (a želodec kruli).

Pesmi so imele ponavadi prav bedasto vsebino, a smo jih morali prepevati tudi takrat, ko so poleg nas umirali ljudje.

Potem so nas nekega dne poslali na delo. Bila je to zloglasna gramoznica v dachauskem močvirju. Kapoji, njih pomočniki in esesovsko stražno osebje je bilo za to delovno skupino še posebej izbrano in z jetniki skrajno surovo. Še posebno so uživali, če so lahko koga pohabili ali ubili.

Delali smo kljub hudi vročini v suknjičih, zapetih do vratu. Na delo smo odhajali ob 6. uri zjutraj z močnim spremstvom esesovcev s psi in delali tudi ob nedeljah do 7. ure zvečer. Odmor smo imeli le opoldne, ko smo se vračali v taborišče, kjer smo morali kar se da naglo posrebati obrok juhe. Vselej pa nam to ni uspelo, kajti časa je bilo predvsem za tiste, ki so bili ob delitvi na koncu vrste, vedno premalo in siromaki so morali še ta borni obrok zliti v školjko ali pa tvegati, da se oparijo. Hitro je bilo treba pomiti posodo in že smo drveli v zbor, kajti od vseh strani so brcali, tolkli in se drli na nas: »Los, los aufgeht's! Arbeitskommandos formieren!« Kar je ostalo jedi nerazdeljene, si jo je razdelila sobna služba. Le zvečer in kadar je ostalo še kaj časa, so hrano razdelili tudi med druge jetnike.

Že pred delitvijo si je najbolj gosto in najbolj »mastno« juho odbral starešina sobe, pa ne le enega obroka. Prav tako si je vzel krompir v oblicah, kadar je seveda bil. Za njim je prišla na vrsto sobna služba, ki si je tudi prilastila nekaj rezervnih obrokov. Šele nato so prišli na vrsto drugi jetniki. A tudi tu so pogosto delali razlike. Kdor je bil pri starešini bolj priljubljen, temu je ta zajel več in gosteje. Enako je bilo s kruhom, ki ga je razrezal starešina, razdelila pa zatem sobna služba, pač po svoji »uvidevnosti«. Kako občutljivi so bili ljudje pri tej strahotni lakoti že za najmanjšo nepravičnost, si je težko zamisliti. A gorje, če se je kdo pritoževal. Pritožb ni bilo, kajti nihče ni smel podvomiti v pravičnost starešine.

Kar je ostalo v kotlu, so razdelili kot dodatek ali »Nachschlag«. V kasnejših letih so ga delili kar po obrazih, v letu 1942 pa še po strogem redu. Karton, na katerem je bilo napisano s tiskanimi črkami »Nachschlag «, je sobna služba obesila na tista vrata oštevilčene omarice, kjer se je tisti dan pač ustavila delitev dodatka. A tudi tu so poskušali delati razliko. Ko smo prišli v kazensko barako, so nam dodelili omarice nekje na sredini. Karton z napisom kar nekaj dni ni prišel do nas. Deliti so pričeli od številke 1. Ko se je čez nekaj dni le ustavil pred omarico enega od naših tovarišev, so pričeli naslednjega dne deliti od zadnje številke in se nato znova ustavili pred našimi omaricami. Ker se je to ponavljalo precej dolgo, smo naposled le zbrali toliko poguma, da smo se pritožili zaradi krivice pri sobnem starešini. Mrko in besno nas je pogledal, a začuda je ostalo vse brez posledic. Ko se je prepričal, da imamo prav, je stvar uredil pravično, a vseeno je sobna služba še kar naprej poskušala deliti hrano v našo škodo.

Seveda za nas novince ni bilo v letu 1942 nobene zaposlitve pod streho. V tem času so kotle s hrano iz kuhinje do barak še nosili. Že prazen kotel je bil težak, napolnjen s hrano pa je za nas premražene in sestradane, predstavljal neznosno breme. A nič ni pomagalo. Priganjači niso čakali in kdor je zaostal, so ga neusmiljeno premikastili. Najbolje je bilo, če sta bila nosača enako visoka, da sta lahko usklajeno v teku odnesla kotel, pri čemer je vsak vlekel na svojo stran. A kaj, ko je bil roč iz komaj centimeter debelega okroglega železa, ki se je hudo zarezalo v dlan in napravilo kotel težak kot svinec. Tako sem nekoč kmalu po prihodu v taborišče dobil za partnerja Tineta Sušnika. Bil je to starejši tovariš iz Šenčurja pri Kranju. Kar zavzdihnila sva, ko sva na pokrovu kotla zagledala napisano številko 30. Do te barake je bilo iz kuhinje okrog pol kilometra. Kotla v naglici nisva mogla uravnotežiti. Če bi bila obuta v čevlje, bi morda še nekako šlo, v coklah, ki jih še nisva bila vajena, pa se nama je zmedel korak. Tine je izgubil coklo, se spotaknil obnjo in že se je kotel zamajal in potegnil še mene za seboj. Tine je ležal na tleh, poparjen po nogi z vročo juho, jaz pa sem se prekopicnil čez kotel, ki je na vso srečo ostal pokonci. Medtem pa je že padalo po nama. Hitro sva zagrabila vsak za svoj roč, a kotlu v tisti ihti nisva in nisva bila kos. Končno je vodja »kostträgerjev« poklical dva, ki sta se že vračala, v kuhinjo po nov kotel.

Čevlje, seveda z lesenimi podplati, so smeli nositi le tisti jetniki, ki so hodili na delo. Vsi drugi so bili obuti v cokle. BiI je to lesen podplat, ki ga je držal na nogi usnjen jermen. Ker je usnje sčasoma postalo popolnoma trdo, je bila hoja v coklah še dodatna muka. Sčasoma je uspelo nekaterim jetnikom po zvezah nabaviti v skladišču in delavnicah čevlje, a so esesovci včasih pripravili lov na te ljudi. Tako so poleti 1943 neko popoldne zbrali na zbornem mestu vse jetnike, tudi večje število tistih iz obtaboriščnih delovnih skupin, jim odvzeli čevlje in jih obuli v cokle.

A vrnimo se nazaj, v kazenski odred.

Ob nedeljah smo se včasih vračali z dela malo prej. Tedaj smo vedeli, kaj nas čaka v baraki. Ob teh priložnostih so se odigravale nove drame. Kar se da naglo je bilo treba urediti obleko, prišiti manjkajoče gumbe, očistiti čevlje, oprati in posušiti robec - in že se je oglasil rezek in surov glas: »Los, antretten!« (Zbor! Nastop!) Vsa ta opravila smo opravljali na ulici pred barako, in gorje tistemu, ki ga je povelje zateklo sredi teh opravil pa ni imel več časa, da bi odložil šivanko in žičnato ščetko za čiščenje čevljev v svojo omarico. Takega so si privoščili esesovci in starešine najbolj surovo. Ščetke ni imel revež kam skriti, pa so ga podrgnili z njo po obrazu in rokah, da je bila koža vsa posneta in krvava. Šivanko je poskusil kdo skriti v obleki, a so jo ti sledniki skoraj vedno našli, mu jo zatikali za nohte, povrhu pa ga še mikastili s pestmi in nogami. Revež ni smel pri tem niti pisniti, kajti že to, da si je hotel z roko zaščititi obraz, so imeli za upor, in to jih je spravilo v še hujši bes. Kazen, ki je sledila, je bila še hujša.

Niti opravičiti se ni bilo pametno. Najbolje je bilo, da si bil ves čas obračuna tiho, pa najsi je padalo že kamorkoli. Človek je moral ostati, če se je le dalo, nem. V Dachauu je veljalo, da ima jetnik usta za to, da molči. Le če je kdo od njega zahteval odgovor, se je lahko oglasil in moral za njim ponoviti vse dobesedno. »Du Drecksack, dreckige« (Vreča posrana), se je rabelj drl na jetnika in ga tolkel. »Was bist du?« (Kaj si?) Tišina. Padalo je še močneje. »Was bist du?« - »Ein Drecksack,« se je glasil odgovor. Pa ni bilo dobro povedano in znova je pričelo padati. »Was bist du?« - »Ein Drecksack.« In še in še... Nikakor se nista razumela. »Und was für ein Drecksack?« (In kakšna?) Zdaj je tepeni le razumel. »Dreckige,« je z olajšanjem dopolnil. Zopet ga je rabelj udaril s pestjo po ustih in nato sunil v trebuh, da se je znova zvrnil po tleh. »Wiederhole... schön... langsam! »Ein Drecksack dreckige bin ich.« »So, jetzt ist richtig, Sag' nochmals!« (Zdaj je v redu. Ponovi.) In tako dalje.

Posebno hudo pa je bilo za tiste, ki niso znali nemškega jezika in tako sploh niso imeli pojma, kaj zahteva esesovec ali kdo od funkcionarjev od njih.

Vsekakor je kazalo ostati čimbolj neopazen v tej anonimni množici in biti vsaj na videz »kadavergehorsam« (poslušen kot truplo), kot so oblastniki tudi sami često dejali.

Še posebno trda nam je predla takrat, ko so zadonele prek zvočnikov po taborišču fanfare in je napovedovalec z zanesenim glasom napovedal: »Sonderbericht aus dem Führerhauptquartier« (Posebno poročilo iz firerjevega glavnega stana) ter poročal o uspehih nacističnih hord na bojiščih. Vsi smo morali obstati, kjerkoli nas je poročilo zateklo, in poslušati v pozoru. Tedaj se je esesovcem zdelo, kot bi imeli krila, njih nadutost in zloba sta se stopnjevali. Gorje tistemu, ki se je tedaj znašel v njihovi bližini!

S porazom pri Stalingradu so te ceremonije v glavnem prenehale in, če se ne motim, smo slišali zadnje takšno poročilo poleti 1943, ko so nas obvestili, da so njihove čete po zmagovitih bojih načrtno izpraznile (planmassig geräumt) področje okrog Kurska. Na Vzhodu se je torej pričelo daniti.

Ekserciranju ni bilo v kazenskem odredu ne konca ne kraja. Od jutra do večera, v nedogled... S posebnim užitkom so gledali muke taboriščnikov, kadar je deževalo. Po lužah si moral na vso moč copotati z nogami, tako da je blatna voda škropila vse naokrog, po tovariših in po tebi.

Komaj smo zjutraj zapustili barako, že je zadonelo povelje: »Fünfe Reihe machen! « (V peterostop!) in takoj zatem: »Links, zwo, drei, vier, links, links links, zwo, drei, vier, links, links im Laufschritt, marsch! Marsch! « (Leva, dva, tri, štiri, leva, leva, tek!) Zgubljali smo cokle, se zaletavali drug v drugega, po nas pa je padalo kar naprej.

Tempo je bil vedno hitrejši, povelja pa ostrejša in vse bolj surova. Nato se je začelo: »Hinlegen! (Lezi!) Auf!. (Vstani!),Marsch! Marsch! « surovemu kričanju in pretepanju ni bilo konca. »Kniebeugen! (Počep!) Auf! Hinlegen! Rollen! (Valjaj se.) - Auf! Marsch! Marsch! «

Zdaj je obnemogel ta zdaj oni, umazane besede pa so vrele prek umazanih ustnic.

»Waaas? Du willst noch liegen, du Drecksack dreckige.« (Kaj? Ti bi rad še ležal, ti vreča usrana?) »Ich trette dir in den Arsch, du schweinehund, du Verdammte« (V rit te bom sunil,ti svinjski pes prokleti.« »Los! Los, du Kretinermensch.« (Dajmo, ti kreten!)

In znova: »Links, zwo, drei, vier.. links zwo drei vier rechtsschwenken!« (Desno zavij!) »Ein 'Lied'!« (pesem!) In že smo se začeli dreti, kolikor nam je še dala duša. A že je sledilo: »Im Laufschritt!«

»Links, zwo, drei, vier links zwo, drei, vier, hinlegen! «

Blato, pomešano s potom, je brizgnilo na vse strani, ko smo se znova, ne vem katerikrat, vrgli na tla. Srce je sililo v grlo. A to je bil šele začetek. Odrešilo nas je le, če je poveljujočega poklical kdo od »višjih«. Takrat smo morali stati mirno ali pa prepevati, obrnjeni proti stražarskemu stolpu. Tedaj smo se vsaj malo odpočili.

Huje je bilo, če si je prišel ogledat dresuro kdo od višjih esesovcev. Tedaj so hoteli biriči pokazati, kaj so nas naučili in so uskladili svojo raboto.

Nikakor nisem mogel razumeti, zakaj so morali vedno porabiti toliko moči, če so hoteli spraviti koga na tla. Udarec v brado je bil tako silovit, da se je žrtev vedno zvrnila scela kot snop. Ne, opotekel se ni nikoli nihče. Neprestana lakota je pobrala ljudem še zadnje moči, čeprav so že tako s težavo stali na nogah. Zdaj so se na tleh ležečega lotili s posebno naslado. Glavno besedo so imeli seveda esesovski škornji, ki so udarjali in teptali vsevprek.

Tako obdelan jetnik si je le redkokdaj opomogel. Zdaj so si ga privoščili vsi, še tisti na najnižji stopnji. Navadno je končal v revirju ali pa v enem od številnih transportov. Tu v kazenskem odredu je bil človek brez obrambe prepuščen najnižjim nagonom razbrzdanih nacistov.

Pa ni bilo le valjanje po blatu in tekanje vse, kar je spadalo k eksercirju. V kazenskem odredu smo se pričeli znova učiti pozdravljanja in esesovskih činov, kakor da prvo učenje v baraki 24, ko smo bili še novinci, ni bilo zadosti dobro. Tako so nas poslali nekega popoldneva med hudim nalivom v barako k pouku. Kot vselej smo morali najprej bosi skozi umivalnico, kjer smo si umili noge in cokle ter se za silo rešili mokrote.

Takoj pri vratih sobe je sedel nekdo od sobne službe na stolčku in držal v naročju razprostrto brisačo. Pri vstopu v prostor smo mu pomolili najprej eno nogo, nato pa še drugo. Ko nam je tako obrisal obe, je pregledal še cokle, če so res čiste. Verjetno ni treba znova poudarjati, da so vsako najmanjšo priložnost izrabili za vse mogoče šikane.

V sobi se jetnik ni smel gibati, kjerkoli bi se mu zahotelo. Od vrat je moral nadaljevati pot do svoje omarice le ob steni sobe. Prostor za cokle je bil na obeh straneh na policah pod okni. Ko jih je odložil, je nadaljeval pot do omarice vzel od tod svoj stolček in tiho obsedel na svojem mestu v sobi.

A tu je bilo tega dne še slabše kot zunaj na dežju. Okna so bila na obeh straneh barake odprta na stežaj in v sobi je bil hud prepih. Vsi premraženi smo šklepetali od mraza a še pri tem smo se morali zadrževati, saj nisi nikdar vedel, kaj si storil prav in kaj narobe.

V tolažbo mi je bilo le to, da je od nekod prihajal prijeten vonj po ocvirkih, ki me je skoraj zazibal v sen. V duhu sem videl mater, ko je doma cvrla slanino. Imel sem polna usta sline, ki sem jo debelo požiral in polnil z njo prazen želodec. Komaj opazno sem dregnil soseda in mu z rahlim vdihom nakazal svoje ugodje. Tudi njemu so se svetile oči.

Pa je skozi odprta okna zavel veter močneje in s seboj prinesel neznosen smrad po sežganih ljudeh, in konec je bilo naših sanj o jedi...

Memento mori!

Iz gramoznice smo se vračali zvečer do kraja izčrpani. A konca s tem še ni bilo. Vsakovrstne šikane in surovosti so dan za dnem uničevale do kraja napete živce. Upanja, da se bo kaj obrnilo na bolje, pa ni bilo.

Od tovarišev, s katerimi sem prišel skupaj iz Begunj, sta bila v baraki le še dva, vsi drugi so bili že v revirju, na poskusnem oddelku. Ne vem, kako to, a tudi jaz sem si želel za njimi, ne vem zakaj. Tovarištvo, ki se razvije v skupnem trpljenju v taborišču, je verjetno tovarištvo posebne vrste, ki ga je težko primerjati s kakšnim drugim. To ni toliko navezanost na posameznika kot občutek pripadnosti skupini, s katero deliš usodo. Kako bi bilo moč drugače razložiti strah in bojazen za katerega koli tovariša, ki so ga odbrali za bogve kaj, in pa željo, da bi šel tudi ti z njim, čeprav neznanemu cilju naproti?!

Nas Gorenjce je vezala skupna usoda, ki smo jo delili še iz begunjskih zaporov in je izhajala iz enakih idealov. Čeprav je bil strah pred neznano boleznijo hud, se nam je sčasoma zdelo, da bomo skupno gorje prenašali lažje.

Zdaj sem si že močno želel v revir, kjer so bili drugi. Zadnji je odšel pred tednom dni. Bil sem do kraja zdelan in želel sem si samo še spanja. Nič več nisem mogel misliti trezno. Tačas je bilo v taborišču toliko strahot, da so nekateri poskušali za vsako ceno vsaj za kratek čas uiti temu peklu. Za kos kruha,ki je bil vse, kar je človek sploh imel, so si npr. nabavili košček bakra, si sami ranili nogo in na rano navezali bakreno ploščico. Samo da bi za nekaj dni prišli v revir, kjer bi se vsaj malo odpočili... Posledice pa so bile ponavadi hujše, kot so mislili. Skoraj vedno je prišlo do zastrupitve, ki ji je sledil konec. Tudi v kasnejših letih, ko se je stanje v Dachauu močno izboljšalo zaradi zaposlovanja jetnikov v industriji in prejemanju paketov, so nekateri, predvsem novinci, še vedno poskušali na vse načine ubežati garanju, le da tokrat niso več uporabljali strupenega bakra, ampak česen, ki jim je razjedel rano, a jo hkrati na srečo tudi razkužil.

Tudi sam sem tedaj komaj čakal, da bi si lahko odpočil. Samo da bi se lahko še enkrat naspal pa naj že pride potem karkoli hoče.

Končno so me 21. julija 1942 poklicali v revir. Za postajo, kjer so opravljali poskuse z malarijo, sta bili določeni prvi sobi v prvi in tretji baraki na vzhodni strani taborišča. Laboratoriji in delovni prostori prof. Schillinga, ki je bil vodja malarične postaje, so bili v delu barake B.

Ob prihodu so mi dodelili eno od postelj v baraki 111. Te so bile tedaj še vse le v eni višini, v pritličju. Pri prvem poskusu so me okužili na neposreden način, torej s komarji. Dobil sem eno od takšnih kletk, ki jih je od bolnika do bolnika vsak dan raznašal debeli kriminalec August Vieweg. Kri za raziskave nam je prav tako jemal neki kriminalec, in to vsako jutro iz ušesa in iz prsta na roki.

Včasih so nas peljali tudi v barako B, v profesorjev delovni kabinet. Tu so bile kletke s komarji na mizi. Nanje smo položili podlaket, kamor so nas nato pikali komarji. No, profesor je delal tu še druge poskuse z malarijo.

Ko smo že tako imeli dovolj skrbi, kaj bo z nami, smo morali skrbeti še za to, da ne bi poginil kakšen komar. Tudi to je bilo namreč kaznivo.

Ko sem v decembru istega leta ležal znova na poskusnem oddelku, je nekemu jetniku, dve postelji naprej od moje, poginilo nekaj komarjev. Niti pol ure ni minilo, odkar je August poročal, kaj se je zgodilo, že so pridrveli bolniški strežniki s kápojem revirja Zimmermannom na čelu, zvlekli nesrečneža na sredo sobe in mu vpričo nas vseh odmeril z bikovko 25 udarcev na golo zadnjico.

Za zdravljenje so uporabljali v glavnem le kinin in včasih digitalis za okrepitev srca.

Ena med skupinami »poskusnih zajčkov« - in v to sem prišel tud jaz - je bila nekakšna primerjalna skupina, ki ni dobivala nikakršnih zdravil, tako sem ves čas prvega poskusa dobil le eno samo tableto kinina, a še to mi je na skrivaj dal eden od naših - Franc Kern iz Kranja, ki je prav tedaj tudi prestajal poskus.

Po nekaj dnevih krmljenja komarjev sem dobil vročino Vse se je pričelo že okrog četrte ure zjutraj s hudo mrzlico-tresavico ki so ji pravili »Schuttelfrost«. Nič ni pomagalo, če so vrgli name še toliko odej, postelja se je majala, kot da se bo zdaj zdaj sesedla. Čez nekaj ur me je začela kuhati huda vročina in popoldne sem se pričel tako potiti, da je včasih pot premočil slamnjačo.

Neznosno me je bolela glava in sililo me je na bruhanje. Veke sem imel zjutraj otekle, prav tako nabrekle pa so bile tudi noge, kajti voda se ni več v redu odvajala iz telesa. Nekateri malarični bolniki so popolnoma porumeneli. To je pomenilo zanje skoraj gotovo smrt, in res so čez čas vsi umrli.

Tačas je imela postelja pri vratih še poseben pomen. Tja so namreč položili najhuje bolnega, tistega, o katerem so menili, da ga bo kmalu pobralo. Vsakdo seveda ni prišel na to ležišče, kajti kandidatov za »odhod skozi dimnik« (Abgang durch den Kamin) je bilo marsikdaj preveč.

Včasih pa so dodelili to posteljo tudi komu, ki ni bil čisto na koncu, pa tudi takšnemu, ki naj bi ga usmrtili z injekcijo. Tedaj je nesrečnik prav dobro vedel, kaj ga čaka.

A bolezni niso spremljali le silno hudi glavoboli, pogosto se mi je tudi bledlo. Kot iz daljave so mi prihajali v uho glasovi tovarišev, ki so se pojoč vračali z večernega zbora v barake.

V ušesih mi je nenehno zvenelo: »Weit ist der Weg zurück ins Heimatland, so weit, soweit... « (Tako daleč je domovina.) »…der Mensch lebt nur einmal und dann nicht mehr.« (...le enkrat živiš in nikdar več.) Hotelo mi je raznesti glavo in kar naprej mi je bobnelo v njej: »Weit, weit, weit...... nicht mehr zurück...« Bom še kdaj skupaj s tovariši? Na poskusnem oddelku sem ostal nato še ves avgust in september. Takrat v drugi polovici septembra - smo doživeli tudi prvo nočno bombardiranje Münchna. Dnevna bombardiranja so se pričela precej kasneje in so jih opravljali ameriški piloti, med tem ko so nočna vedno opravljali Angleži. Angleška letala so najprej razsvetlila cilje v mestu s svetlobnimi raketami, ki so se, pripete na padala, počasi spuščale navzdol. Vse skupaj je dajalo videz orjaške novoletne jelke in pogled na tako razsvetljeno mesto je bil zares veličasten. Nam, ki smo gledali vse to od daleč, je bombardiranje budilo upanje na skorajšnji konec, na prihajajočo svobodo, in niti pomislili nismo, da so ljudje tudi tam spodaj, pod bombami. Res, gorje je manj strašno, če ga gledaš od daleč. Tedaj smo pozabili na vse drugo, kajti grmenje je vsaj za nekaj časa preglasilo strele z bližnjega strelišča, kjer so vsako noč pobijali sovjetske vojne ujetnike.

Ob nekem takšnem bombardiranju je ena od raket padla tudi na levi krak gospodarskega poslopja v taborišču, t. i. »Schubraum«. Tedaj so pogorele tudi vse naše osebne stvari, ki so nam jih bili odvzeli ob prihodu in so jih hranili v tem prostoru.

Včasih pa je imela tudi protiletalska uspeh. Kmalu po končanem alarmu so nekoč prignali esesovci v taborišče pilota črnca, ki se mu je iz sestreljenega letala uspelo rešiti s padalom. Pristal je na plantaži za taboriščno ograjo. Čez vse imenitno se jim je zdelo, ko so privlekli plen. Črnca so temeljito izropali in mu pobrali vse do zadnje cigarete. Zaprli so ga v bunker in ga čez nekaj dni odpeljali neznano kam. Čez čas smo izvedeli, da so ga ubili na morišču pri krematoriju. Verjetno se je tako godilo tudi drugim ujetim pilotom, kajti bombardiranja mest so imeli za zračno piratstvo in se niso držali ženevske konvencije o vojnih ujetnikih, čeprav so se drugače do ujetih zahodnjakov obnašali dokaj uglajeno. Vse drugače so ravnali s sovjetskimi vojnimi ujetniki. Glede njih niso imeli niti najmanjših pomislekov in nikdar se niso ozirali na omenjeno konvencijo, o čemer pričajo tisoči pobitih rdečearmejcev.

Konec septembra je bila naša skupina znova zbrana v židovski sobi kazenske barake. Od Židov ni bilo tu nikogar več. Poslali so jih v plinske celice vzhodnih taborišč. Z zadnjim Židom sem delal skupaj v gramoznici, teden dni pred svojim odhodom na malarično postajo. Bil je popolnoma izsušen. Telo mu je pokrivala suha, luskava koža in le velike vročične oči so začudeno in zbegano gledale ta svet pekla. Delala sva menjaje se pri nakladanju in odvažanju zemlje. Nazadnje ni zmogel več odpeljati samokolnice in od izčrpanosti se je poleg mene zgrudil na tla. Pritekli so in ga pobili do smrti. Kmalu nato se je zadrl kapo: »Fertigmachen!« To je bil ukaz za odhod v taborišče.

Ni minilo niti tri mesece, odkar so nas pričeli odbirati za poskuse, in že se je naša že tako majhna skupina zmanjšala za pet ljudi. Nekaj jih je umrlo, druge pa so odpeljali s transportom in se niso nikdar več vrnili. Tudi vse druge Slovence iz te barake, ki jih niso odbrali za poskuse, so poslali v druga taborišča.

Pogled na preostale tovariše je bil žalosten. Meseci nenehne lakote, terorja in prestane bolezni so pustili na nas močne sledi in tudi pri najbolj zdravih so dobila lica prsteno vijoličasto barvo hirajočih. Upanja za kakršno koli izboljšanje ni bilo in bližali smo se hitremu koncu.

A tudi gorje ima svojo plimo in oseko. Nepričakovano se je obrnilo na bolje.

Nekega dne v septembru je prišel ukaz, naj se takoj po četrti uri zjutraj zberemo pred barako. Nato smo ostali v pozoru razen med eksercirjem - ves dan do večera. To se je ponavljalo še naslednja dva dneva. Med nami so se pričele širiti vznemirljive vesti. Kazenski odred da bo ukinjen, jetniki te barake pa poslani v druga taborišča. Nekdo drug je spet izvedel iz »popolnoma« zanesljivih virov, da bo na Himmlerjev ukaz ukinjen, jetnike pa bodo pobili. To zadnje se nam je zdelo še najverjetnejše, pač glede na to, kako so tiste dni ravnali z nami.

Končno je bil kazenski odred res ukinjen in jetnike so razdelili po narodnostih v posamezne delovne barake. Slovenci smo prišli v barako 14. Tukaj so bili tedaj tudi drugi Slovenci. Lažje smo zadihali, čeprav so bile tudi tu raznovrstne šikane na dnevnem redu.

Posebnost v taborišču je bil taboriščni telefon. Če se je moral namreč kdo od funkcionarjev iz barake javiti v Jourhausu, kjer je bila esesovska uprava taborišča, ali pa v taboriščni pisarni, so ga poklicali kar od tam. Prvi, ki je slišal tak poziv, ga je moral na ves glas zakričati dalje, dokler ni prišel poziv do naslovljenca. Včasih pa se je le zgodilo, da poziv ni prišel dovolj naglo na zahtevano mesto, in sledila je kazen.

Tako se je nekoč v tistih dneh leta 1942 zazdelo nekemu esesovcu, da poziva nismo prenesli zadovoljivo, in namesto da bi šli kosit, smo se nato celo uro drli, še tešči od prejšnjega večera, razdeljeni na dve polovici, z ene strani taborišča do druge. Vrstili so se ukazi: »Blockältester 30 nach vorne!... Blockschreiber 2 in die Schreibstube!« itd. - vse dotlej, ko je bilo treba oditi na delo, čeprav se nam je meglilo pred očmi. Hrane, ki je ostala od kosila, pa seveda nismo dobili za večerjo.

Medtem ko smo povsod, na delo in z dela ali na eksercir, korakali v peterostopih, smo korakali k jutranjemu in večernemu zboru iz barak vselej v deseterostopih - vsaka baraka zase je šla kot celota in se tudi na zbornem mestu postavila vedno na isto mesto. Ko je na baraki 10 zabrnela sirena, ki smo ji pravili »medved «, so se pričeli jetniki na žvižg piščalke kar se da hitro zbirati pred svojo barako v deseterostopno formacijo. Zadonelo je povelje starešine barake: »Stillstand! Im Gleichschritt, marsch! Links, zwo, drei, vier, links, links, links und links! Immer im Gleichschritt. Ein Lied!«Vsaka baraka je pela drugo pesem. Petje se je mešalo z oglušujočim topotanjem tisočerih nog in utihnilo šele takrat, ko smo prispeli na zborno mesto. Tu smo se poravnali po formaciji jetnikov šestnajste barake, ki je stala v sredini, in obstali v tišini.. Ko je nato po pregledu in preštevanju ljudi, ki ga je opravil najprej vsak blokfirer skupaj s starešino barake zase, so skupno stanje usklajevali družno z raportfirerjem, mi pa smo čakali na prihod lagerfirerja, včasih tudi debelo uro in več. Ko se je pojavil pri vhodu, je za vse taborišče poveljeval taboriščni starešina: »Mützen ab!« Na desettisoče rok je kot ogromen polip šinilo kvišku, vse hkrati so prijele za kapo, »idiotenmütze«, in jo snele z glave. Kdor je enkrat samkrat videl ta prizor, ga verjetno ni več pozabil.

Drug za drugim so pričeli tovariši kmalu po prihodu iz kazenske barake dobivati zaposlitev v raznih delovnih skupinah. Jaz nisem imel te sreče. V kazensko barako sem se vrnil iz revirja, kjer sem ležal več kot dva meseca, le nekaj dni pred razpustitvijo odreda. Po tako dolgem ležanju se telo ni bilo sposobno tako hitro prilagoditi mučnim zborom in eksercirju od jutra do večera, in na nogi so se mi vnele mišice. Znova so me odvedli v revir, kjer so me namestili v flegmonski poskusni postaji.

Ko sem toliko okreval, da sem lahko hodil, me je bolniški strežnik obdržal bolnikom v pomoč. Tu je bil tedaj še Miha Krošelj iz Medvod. Delo sva si razdelila. Miha je v glavnem pomival posodo, jaz pa sem pomagal pri prevezovanju bolnikov. Skupaj sva čistila tudi prostore.

Čez čas so prinesli sem Pavla Eržena iz Škofje Loke, in bil sem navzoč, ko je umiral.

Na tem delovnem mestu nisem ostal dolgo. Nekega dne je kapo revirja Zimmermann dal nekemu Rusu, na katerem so delali poskuse, smrtno injekcijo. Verjetno je na mojem obrazu opazil odpor in gnus, zato mi je dejal: »No, Zinkovic, willst du auch eine, um eine gute Nacht zu verbringen?« (No, Šinkovec, hočeš tudi ti eno, za lahko noč?) Vsi naokrog smo otrpnili, pričakujoč, kaj bo storil.

Končno je odšel. Pfleger (bolniški strežnik) mi je dejal, da moram takoj izginiti od tod. Na vrat na nos mi je priskrbel obleko in kmalu po kosilu sem bil že med tovariši v delovni baraki. A tudi tu nisem ostal dolgo: že čez nekaj dni so me poslali znova na malarično postajo.

Dvakrat sem se v taborišču povzpel nad druge tovariše, skoraj bi lahko dejal med funkcionarje, a mi je le prva »funkcija« prinesla izboljšanje materialnega položaja. Za dodatek sem dobil skodelo zeljnate juhe, ki smo jo nato družno pojedli vsi trije iz delovne skupine.

Ko sem prišel namreč konec oktobra 1942 iz poskusne postaje, kjer so ležali bolniki s flegmonami, me je sobni starešina vprašal, če govorim nemško. Ko je ugotovil, da ta jezik za silo lomim, je odločil, da bom odslej »scheissauskommisar«.

Tako sem postal nekakšen kapo delovne skupine treh ljudi, ki je čistila stranišča in umivalnico. Delo ni bilo preveč težko, predvsem pa je bilo pod streho. Bilo pa je sila neprijetno. Ne toliko zaradi same narave dela, kot zaradi tega, ker mi je bilo zabičano, da ne sme med delovnim časom nihče v sanitarije. Prvi dan sem dobil za nagrado skodelo juhe, tovariša pa ničesar. Že drugi dan sem ostal tudi jaz brez dodatka, štubak pa me je mrko gledal in nekaj godrnjal. No, tretjega dne je bilo konec moje funkcije. Ljudem nisem mogel braniti uporabe sanitarij, saj marsikdo pri tej hrani in prezebanju ni mogel držati ne vode ne blata...

Žal je štubak kaj kmalu prišel na to, da tovariše na skrivaj spuščam v stranišče. Najprej me je strahovito nadrl pri čemer je uporabljal bogat besednjak taboriščnega esesovskega žargona, ko pa sem se branil, da ne morem gledati, ker ljudje trpe, me je pretepel, sunil v zadnjico in pahnil čez prag barake.

Dobro leto kasneje, v decembru 1943, ko sem po prestanem vnetju rebrne mrene prišel v jugoslovansko barako precej oslabljen, mi je pomagal pisar barake tako, da me je prijavil v taboriščni pisarni kot hilfsschreiberja - torej svojega pomočnika. Delo je bilo zanimivo, predvsem pa sem dobil pregled nad delovnimi mesti in sploh nad dogajanji, tako v baraki, kot v taborišču sploh. Še važnejše pa je bilo, da sem si na tem delovnem mestu pridobil nova poznanstva ter zveze v taboriščni pisarni in delovnem uradu. Tako mi je včasih uspelo najti primerna delovna mesta celi skupini novincev, včasih pa sem jih zadnji hip rešil transporta...

K temu je mnogo pripomoglo dovoljenje, da kot pisar lahko zahajam v druge barake in v revir...

Ob nekem takšnem tekanju za delovnimi mesti po taborišču sem srečal nachtpflegerja (nočnega strežnika) Willija: »Na Schtani haschte wos kfunda? « (Si kaj našel?) »Neee, nok niks«, sem mu odvrnil po njegovem.

Willija nisem dolgo ničesar razumel. Bil je preprost nemški delavec, ki je prišel v Dachau že leta 1933. Prestal je prve grozote koncentracijskega taborišča, ko se je zločinska sila v prvem zagonu zgrnila na komuniste. Bil je skoraj brez zob, ki so mu jih tedaj med mučenjem izbili esesovski krvoloki, zato je bilo njegovo narečje še posebej čudno. Posamezne zloge je požrl, preostale pa potem povezal v novo besedo.

Kot nočni strežnik je bil zaposlen na malarični postaji, kjer je ponoči bolnim meril temperaturo. Tako me je že okrog 10. zvečer prvega dne, ko sem v juliju 1942 prišel na to postajo, pričel cukati za nos. Od garanja v gramoznici sem bil tako izčrpan, da sem v trenutku, ko sem dopoldan legel v posteljo, zaspal in se na tresenje sploh nisem prebudil. Tudi ko je pobiral termometre, me je znova močno povlekel za nos. Komaj sem imel toliko moči, da sem mu izročil termometer, in že sem spet zaspal. Pa me je - vrag ga pocitraj - pocukal še enkrat: »Haschtunga?« - Besno sem ga pogledal. Vraga, kaj tudi tu ne bo miru?! Kaj neki hoče spet? Nisem ga razumel.

»Haschtunga?« je ponovil in pokazal z gibi, kaj pravi. Seveda, to je nekaj čisto drugega. Zdaj sem ga odlično razumel:»Hast du Hunger?« (Si lačen?) me je spraševal. Oči so se mi zasvetile in prijazno sem mu pokimal: »Ja freilich, hab' ich...« Spanec me je v trenutku minil.

Čez čas mi je prinesel skodelo posebne diete (Sonderdiät), ki je je bilo deležno v glavnem revirsko osebje. »Nu, schischta?« (Si videl?) je dejal, ko je to najboljše, kar sem jedel kdaj koli v življenju, kar padlo vame. »Hot kschmeckt? Wajut? « (Ti je teknilo? Je bilo dobro?« Zdaj sem ga razumel. Neverjetno, kako hitro se človek uči jezika, samo če ima poln želodec. Prikimal sem: »Danke!« Spraševal me je, od kod sem: »Ruski?« »Nein, Jugoslawe.«

Začuda je Willy vsaj približno vedel, od kod sem. Večina pa - razen španskih borcev - nas je zamenjavala s Čehi, »A, Tschechoslawien, ja, ja, die goldene Prag, ja ich weiss schon.« (Ah, Čehoslavija, da, da, zlata Praga... že vem.) Spet drugi so pokazali še boljše znanje: »Ja, ja, ich verstehe schon jetzt weiss ich, ein junger Slawe bist du.« (Da, že vem, mlad Slovan si.) Ali zafrkljivo: »Ja, dass sieht man gleich. Ein junger Sklave bist du.« (Res, takoj se vidi, da si mlad suženj.) A to neznanje ni bilo le nemška značilnost, ampak na žalost grda brezbrižnost mnogih pripadnikov velikih narodov, ki so še z nekakšno vzvišenostjo gledali na nas. Šele ko smo jim našo domovino orisali v nekoliko širšem prostoru, so vedeli da smo z Balkana, a je tudi to pomenilo zanje belo liso v njihovi predstavi južne Evrope. Res, vražje so morali naši narodi mlatiti okrog sebe, dokler nas ni priznala vase zaverovana Evropa!

Isto smo doživljali seveda tudi pri naših krvnikih. Kmalu po našem prihodu so nas zbrali nekega dne v letu 1942 na taboriščnem zbornem mestu. Bilo nas je kar precej, tako tistih, ki še nismo bili razporejeni na delo (Uneingeteilte), kot tudi tistih iz delovnih skupin, ki tega dne še niso odšle delat. Tokrat so nagnali v zbor tudi sobno službo, ki je bila navadno rešena skrbi pred transporti.

Kot vselej je bilo tudi tokrat zaradi negotovosti vzdušje sila mučno in skoraj prepričani smo bili, da se pripravlja večji transport. A tokrat so si nas ogledali sami neznani višji oficirji z SS-Standartenführerjem (polkovnikom) na čelu. Spraševali so nas, zakaj je kdo zaprt v taborišču. Pred nami so bili španski borci (pripadniki mednarodnih brigad). Ti so prišli najprej na vrsto. »Warum bist du eingesperrt? « (Zakaj si zaprt?) Spogledali smo se.»Rotspanier« so odgovarjali drug za drugim, dokler ni prišla vrsta na nas.»Warum bist du eingesperrt?« »Jugoslawischer Freiheitskampfer bin ich.« Popraskal se je za ušesom: »Was bist du?« »Jugoslawischer Freiheitskampfer.« Poleg stoječi oficir mu je pojasnil: »Ein Südslawe ist er.« »Südslawien, Südslawien, das gibt's doch nichts mehr. Ja und was hast du gemacht? « (Jugoslavije vendar ni več. In kaj si zagrešil?) »Ich habe um unsere Freiheit gegen Deutsche gekämpft.« (Boril sem se proti Nemcem za našo osvoboditev.) »Ab! Nachste! « (Proč, naslednji!) »Auch« (tudi jaz),... »Auch«... »Auch« vsi do zadnjega enako.

Šele čez več mesecev smo izvedeli, da so tedaj pregledovali suženjsko delovno silo, ki naj bi jo zaposlili v industriji.

Toda v še tako težavnih razmerah, kakršne so bile taboriščne razmere, pride včasih do prav smešnih stvari. Ta, o kateri bom pripovedoval, se je končala izjemoma srečno, pač glede na čas dogajanja.

Poleti 1944 so izbirali v taborišču ljudi za transport v podružnico Allach. Med zapisanimi je bil tudi mladinec Mile Mihajl, ki je nekaj mesecev prej prišel iz italijanskega taborišča. Obljubil sem mu, da bom storil vse, kar se bo dalo, da bi ostal v taborišču. Naj gre kar mirno v kopalnico, kjer jih bodo pripravljali za transport. Medtem da bo prišel tja nekdo iz taboriščne pisarne in ga odpeljal. Verjetno ni kaj dosti zaupal tej akciji in se je raje priključil skupini, ki je sklenila, da se bo s skrivanjem izognila transportu.

V vsaki baraki je imel ponavadi strop v eni sobi, v kotu nad posteljami, odprtino, - seveda pokrito - in sem ter tja se je kdo le lahko izognil transportu. S tem se je moral strinjati tudi starešina sobe, ker drugače ni imel nihče vstopa v spalnico.

Leta 1944 so železna disciplina pa tudi prejšnji red in navade popustile, in tako se je spravila v baraki na podstrešje kar cela skupina jetnikov. Namesto da bi se razporedili po vsej dolžini barake, so čemeli vsi na eni plošči lepenke. Ker število določenih za transport ni bilo popolno in je manjkalo precej ljudi, se je pričel po taborišču velik lov na pogrešane. SS je pričela ob pomoči starešin pregledovati barako za barako. Lov je trajal nekaj ur, begunci pa so opravljali medtem potrebo kar na podstrešju. Seveda tega premočena lepenka ni vzdržala - in nesrečniki so padli v dnevno sobo prav takrat, ko se je starešina sobe ob vstopu esesovcev zadrl »Achtung!« Se dobro leto pred tem bi bili za takle prestopek prav gotovo brez obsodbe ustreljeni, še prej pa bi jih bili mučili na tepežnem kozlu in z obešanjem na kol. Tokrat pa so jih le zgrabili in poslali naravnost v transport.

A Mile je imel še enkrat neverjetno srečo.

Pravimo, da človek, ki zna več jezikov, tudi več velja. Tudi v taborišču je to veljalo. Taki jetniki so lažje dobili primerno zaposlitev, a šele po letu 1942, ko so jih pričeli množično uporabljati v industriji.

Pri Miletu pa je to pravilo odpovedalo. Njega in nekega Slovenca so obdolžili, da zavlačujeta delo, in morala sta v taborišče na raport. Do taborišča sta morala skakati po žabje. Sotrpin je kmalu obnemogel, Miletu pa je le uspelo, da je z zadnjimi močmi priskakljal pred mrke esesovce z lagerfirerjem na čelu. Seveda ni šlo brez obveznih brc in kričanja, ki je bilo tako značilno za to sodrgo. Ko so lagerfirerju raportirali, da je verjetno ta tisti, ki ne dela v redu, se je zadrl nanj, ves zaripel v obraz: »Wir werden dich aufhangen.« (Obesili te bomo.) Mile je znal le nekaj nemških besed. Pred vojno so uporabljali pri nas v vsakdanjem govoru ljudje precej popačenk. »Kako je že dejala mati, ko sem se vrnil ves upehan s fantovskih potepanj domov in vrgel suknjič kar preko stola? Ah, da: Daj no reklc na aufhenger! Sijajno! Zdaj me pošilja lagerfirer na lažje delo, kjer bom izdeloval obešalnike.« Zato mu je hitro odvrnil široko nasmejan: »Gut, aufhenger mahen gut.« Lagerfirerja je kar vrglo okoli. Široko je izbuljil oči in se zadrl nanj: »Waaas?« (Kaj?) Mile se ni dal zmesti in z veseljem mu je znova pojasnil v svoji švejkovščini: »Ih zagen aufhenger mahen zer gut.«

Nemara ga je to rešilo. Verjetno je lagerfirer mislil, da je jetnik nor ali kaj, in še bolj surovo se je zadrl:

»Hau ab, du Drecksack dreckige!« (Izgini posranec usrani!) No, Mile jim jo je kar se da jadrno odkuril izpred oči.

Dve veliki epidemiji sta pomagali esesovcem še dodatno pri ugonabljanju jetnikov. Usoda je hotela, da sem se nekako, rekel bi aktivno, udeležil obeh. V prvi, ki je trajala od začetka januarja 1943 (bolje od konca decembra 1942) do aprila 1943, je trebušni tifus zahteval okrog petsto žrtev. Dne 2. decembra 1942 sem bil po ponovnem prestanem poskusu z malarijo odpuščen iz revirja kot »arbeitsfähig« (sposoben za delo). Prejšnji večer sem imel pri merjenju vročine samo 39,2°C kar pa glede na takratno normo 39,5°C seveda ni zadoščalo in tako so me poslali zjutraj naslednjega dne, ko so mi namerili le 37,2°C, iz postelje naravnost na delo. Ponoči je zapadlo mnogo snega, ljudi za odmetavanje tolikšnih količin in čiščenje cest pred upravnimi in gospodarskimi zgradbami ter hišami esesovcev in seveda taborišča pa je bilo premalo. Tako so tega dne poslali kidat sneg celo nekaj bolnikov iz revirja. Dobil sem le srajco in lahno poletno obleko, brez spodnjih hlač, brez plašča, rokavic in krp za čevlje; le lesene cokle, ki so jim rekli holenderice, sem si lahko nadel na nogi. To je bilo grobo izdelano leseno obuvalo. Posebno zgornji robovi so bili ostri in kmalu sem imel noge vse krvave. Kri se je mešala s snegom in zmrznila v trdo skorjo. Hojo je oteževal še sneg, ki se je nabiral na podplatih, zato se mi je noga kar naprej zvijala. Bolečine so bile neznosne, a sčasoma sta mi nogi otrpnili.

Z delom smo pričeli zunaj osrednjega taborišča. Ena skupina je delala z lopatami, drugi pa smo nosili sneg na raznih nosilih, miznih ploščah, ga vozili z vozovi in samokolnicami, nekateri pa ga nosili kar v kapah. Kuhala me je huda vročina. Ko smo šli nato čistit taboriščno zborno mesto, sem izrabil priložnost in se s skrajnim naporom prevrgel skozi straniščno okno druge barake in tako zbežal proti 14. baraki. Zaradi opoldanske zmešnjave, ko so se vračale nekatere bližnje delovne skupine v taborišče k obedu, na srečo ni nihče opazil mojega pobega iz skupine. Končno sem se le priplazil do barake. Sobni starešina je bil star nemški komunist, ki je storil mnogo dobrega našim jetnikom. Posadil me je k peči, ki je kar žarela. Kmalu sem bil po hrbtu ves premočen, v prsi in noge pa me je hudo mrazilo, kajti na ukaz so morala biti vsa okna ves dopoldan odprta nastežaj. Po »kosilu«, nekako ob 13. uri, sta mi Marinko in Fric pomagala do revirja, a so mi tudi tokrat namerili le 38°C, zato sem moral kot »arbeitsfahig« znova na delo. Morda bi me bil strežnik sprejel, a se je prav tedaj tam okrog sukal kapo revirja. Na mojo srečo pa so se delovne skupine, tudi »snežna«, že formirale in odšle na delo.

Tako sem ostal vse do večera pri peči. Ker se mi je od časa do časa bledlo in ker me je mučila slabost, so me položili na zaboj s premogom ob peči. Tu sem nato ležal do večernega zbora, le kadar se je približal baraki kak esesovec, so me porinili v spalnico pod posteljo, dokler ni minila nevarnost. V tistem obdobju so morali vsi brezposelni, če zanje ni bilo nikakršnega dela, stati med delovnim časom na cesti pred barako, le sobna služba je lahko ostala v sobi in neprestano čistila že zdavnaj čiste sobe.

Seveda so me tovariši že opoldne oskrbeli s potrebnimi cunjami, starešina pa mi je iz skladišča prinesel še plašč in rokavice. Zvečer so me skoraj nesli na zborno mesto. Ko je bil izdan ukaz »mirno«, sta me Marinko in Fric podprla vsak od ene strani. Toda ko je vrsto obhodil blokfirer, sta me morala spustiti in zbrati sem moral vse moči, da sem se obdržal na nogah in da tega esesovec ni opazil. Vsi smo se oddahnili, ko smo zaslišali »na mestu voljno«. A trpljenja še ni bilo konec. Prav tega dne sta z delovnega mesta pobegnila dva Ukrajinca, in esesovska soldateska se je vrgla na lov za ubežnikoma. Taboriščniki smo morali ostati na zbornem mestu, kajti veljalo je, da se ne smemo raziti, dokler ubežnika ne ujamejo. Sneg je naletaval čedalje gosteje in postajalo je vse hladneje. Jetniki so ostali še brez tiste skromne večerje, ki so je bili navadno deležni. Tako je bil mraz še hujši.

O polnoči je pri glavnem vhodu završalo. Težka železna vrata z napisom »Arbeit macht frei« so se odprla nastežaj, med gručo podivjanih esesovcev in njihovih psov pa sta se ob zvokih taboriščnega orkestra pojavila pobegla jetnika vsa okrvavljena. Kot drugim prej so tudi njima obesili okrog vratu napis: »Ich bin wieder da.«

Ceremonija je trajala še nekaj časa, a jaz sem slišal vse to kričanje in pretepanje kot iz daljave. Zdelo se mi je, da se utapljam in da se bodo barake zrušile name. Tovariša sta me odvlekla v revir, kjer so me tokrat spoznali za sposobnega: 41,9° C je odčital bolniški strežnik, a jaz sem bil tedaj, kot so mi povedali kasneje, že v nezavesti. Prebudil sem se šele čez dva dni.

Malarija mi je še naprej izčrpavala moči in telesna teža je padla pod 40 kg, čeprav sem visok meter osemdeset. A tudi tokrat sta mladost in predvsem volja opravili svoje. Počasi se mi je le obrnilo na bolje in popoldne pred božičem sem bil že med zdravimi v delovnih barakah, shujšan do kosti In izčrpan, a brez vročine.

V taborišču pa so tačas že zabeležili prve primere trebušnega legarja. V teh nemogočih razmerah so poskušali tudi jetniki sami storiti vse, da bi zavrli epidemijo. Takoj pri vhodu v barako je bil na stolu umivalnik z razkužilom, na steni pa je visel napis: »Nach dem Stulgang, vor dem Essen, Hände waschen nicht vergessen!« (Po končani stolici, pred jedjo, si ne pozabi umiti rok!).

Tokrat se ob novem letu ni nikjer v taborišču pojavil noben esesovec. Nekaj dni pred tem so prignali v taborišče nekega poljskega artista. Jetnike so na Novega leta popoldne vabili na »predstavo« v barako D. Nekje so staknili verigo in artista močno uklenili z njo z rokami ob telesu. Še danes imam pred očmi množico vročičnih oči živih okostnjakov, ki so kot v sanjah zrle v silne, napete mišice. Ko je mož vdihnil, so popokali okovi.

Nekaj dni zatem sva se s tem artistom znašla v revirju. Zbolela sva za tifusom. Ležala sva drug poleg drugega. Strašno je trpel. Bil je zaprt in, kot je dejal, mu je hotelo raztrgati črevesje. Bolniški strežnik mu je za drugo jutro predpisal klistir. In res je takoj po budnici prišel s pripravo. Že od vrat sem mu je vpil, naj nastavi zadnjico. Ker ni dal od sebe niti najmanjšega glasu in je spal kar naprej, sem mislil, da mu je odleglo. Na vso moč sem ga pričel tresti, a zaman. Strežnik je nato ugotovil, da je že mrzel.

Tudi z menoj je bilo vedno slabše in hude bolečine so mi trgale telo. Nenadoma me je zmanjkalo in ne vem, kaj se je nekaj dni dogajalo z menoj. Šele kasneje, ko sem ozdravel, so mi tovariši povedali, da je bolniški strežnik mislil, da je z menoj konec, zato mi je na palec privezal listek z mojo številko. Pri teh pripravah ga je opazil moj znanec nočni strežnik Willi in ga vprašal, koga pokopuje. Strežnika je pregovoril, da me je pustil še v postelji in me ni dal odnesti v umivalnico ali na kup mrličev pred barako, kjer bi v tistem januarskem času tako slaboten gotovo zmrznil.

Do jutra sem se nekako izlizal in tako ostal v sobi. Počasi počasi se je pričelo vračati življenje v izmozgano in do kosti izsušeno telo. Obstal sem.

Ko sem se nekoč prebudil iz vročice, sem zagledal pred seboj majhnega, na videz neznatnega človeka,ki sem ga drugače videl le na taboriščni cesti, kjer je venomer hitel z mrliškim vozičkom proti krematoriju. Bil je češki zdravnik dr. Blaha. Stal je še z nekaterimi strežniki ob vznožju postelje in se z njimi nekaj šepetaje pogovarjal z mojim bolniškim listom v rokah. Ko je opazil, da sem se prebudil, me je vprašal, kako se počutim in od kod sem, a ko sem mu dejal, da sem Jugoslovan, je hotel vedeti še bolj natančno, od kod. Slovenijo je poznal še izpred vojne in bil njen velik prijatelj. Odslej se je nenehno kdo zanimal zame, če ne on sam, pa kdo od strežnikov, midva pa sva postala in ostala velika prijatelja do konca.

Ko je vročina popustila, so me premestili v barako 7 in nato v 11. A »žene s koso« se ne da kar tako odgnati. Ko smo bili »ozdravljeni« tu le nekaj dni, je prišel strežnik z novico, da se je pri nekaterih izmed nas znova pojavil tifus. Naj si priskrbimo česen, pa bo vse v redu, je dejal. Tega seveda prej ni bilo moč dobiti, a zdaj so bili že nekaj časa dovoljeni paketi in k odposlanim dobrotam niso pozabili naši dragi priložiti tudi te. Minilo je še več tednov v rekonvalescentski baraki 27, da sem si končno opomogel.

V delovne barake, med tovariše, sem prišel le redkokdaj, sem ter tja med poskusi ali po »ozdravitvi.« To se je ponavljalo še vse leto 1943. Šele 7. decembra sem se dokončno rešil nevarnega revirja in nenehne more.

K okrevanju po tifusu je bolnikom mnogo pripomogel takratni položaj v taborišču. Nekako od konca 1942 je veljalo v taboriščih geslo »Vernichten durch Arbeit« (uničiti z delom) in ne več dotlej veljavno uničevanje zaradi uničenja. To je bilo v času, ko je Nemčija potrebovala za oboroževalno industrijo in za svoje gospodarstvo sploh sto tisoče delovnih rok. In kaj je bilo prikladnejše, kot izrabiti brezplačno delovno silo sužnjev koncentracijskih taborišč?!

A jetniki, kakršni so bili do 1943, niso bili sposobni, da bi opravili to nalogo. Velika večina je bila podhranjena in mnogo jih je le še bedno životarilo. Ker bi bile za vzdrževanje te delovne sile potrebne velike količine hrane, te pa SS v tem času ni imela na pretek ali pa je ni hotela žrtvovati v ta namen, so v vseh koncentracijskih taboriščih dovolili jetnikom, da jim lahko svojci pošiljajo pakete z živili. Mislim, da ni treba posebej poudariti, da so si esesovci prilastili pri tem marsikak priboljšek.

Dodatna, predvsem pa mnogo izdatnejša hrana iz paketov je marsikomu od nas rešila življenje. Tudi meni kot rekonvalescentu je krepko pomagala, da sem se znova krepkeje postavil na noge, saj sem imel nato v maju tega leta že celih 52 kg.

Toda vsi jetniki niso bili deležni teh dobrot. Od Jugoslovanov so dobivali pakete v glavnem le Slovenci, pa še ti sprva samo z nemškega zasedbenega področja, torej iz Gorenjske in Štajerske. Sicer pa so bili drugi takrat v Dachauu še bele vrane. Jetniki z drugih področij Jugoslavije tedaj niso imeli niti pisemskih stikov s svojci.

Ob prihajanju paketov se je položaj jetnikov dokaj izboljšal. »Starejši « jetniki so menili, da se je vse obrnilo kar za 1000 odstotkov na boljše. Izboljšanje je bilo tudi to, da je komandant Weiss prepovedal esesovcem pobijanje po taborišču. Od nekdanjih, v ubijanju jetnikov tako vešče izšolanih mladih, nadutih esesovcev ni bilo nikogar več tu. Vse so poslali na fronto, predvsem na vzhodno, ki je dan za dnem požirala nove klavne daritve, v taborišču pa so jih nadomestili starejši ljudje, nesposobni za fronto, včasih celo invalidi iz wehrmachta, ki so jih oblekli v esesovsko uniformo. Za straženje izmozganih ljudi za zamreženo električno žico, zavarovano z mitraljezi, je prišel prav vsak. Dachau je izgubil svoje nekdanje strupeno želo.

Marsikdo si je v tem času konsolidacije in sorazmernega zatišja počasi opomogel in mnogi so pričeli upati, da bodo morda le preživeli.

Nihče pa ni niti slutil, da se pravi pekel in groza v Dachauu šele pričenjata. Bila je to druga epidemija, tokrat pegastega tifusa.

Poznavalci različnih koncentracijskih taborišč, ki so po vojni obdelovali razne dokumente in gradivo, so si edini, da je bila to najstrašnejša tragedi ja v celotnem obstoju koncentracijskih taborišč (izvzete so tovarne smrti na Vzhodu). Pričela se je zadnje mesece 1944 in zahtevala skupaj z grižo, ki je istočasno razsajala v taborišču, samo v petih mesecih 1945 prek 15 tisoč življenj.

Vsa strahota se pokaže v pravi luči šele tedaj, če primerjamo število žrtev s številčnim stanjem jetnikov v taborišču. To je bilo v letu 1944 v povprečju 26000. V omenjenem številu žrtev pa niso zajete žrtve eksekucij niti likvidacija več tisoč jetnikov ob delni evakuaciji taborišča tik pred osvoboditvijo.

S popuščanjem »discipline« v taborišču, je dokaj popustila tudi skrb za čistočo. Dočim ni bilo prejšnja leta nikdar dovoljeno hoditi po bivalnih prostorih v baraki v čevljih, so to po letu 1943 dovoljevali. Jetniki so se lahko gibali tudi podnevi kjerkoli v baraki in celo spali na posteljah, če le niso bili na delu.

Čiščenje prostorov še zdaleč ni bilo več tako vzorno kot prejšnja leta. K temu so mnogo pripomogli nenehni transporti in čedalje pogostejši letalski napadi na neposredno bližino taborišča. Tako je bilo taborišče nekoč skoraj tri dni brez vode pa tudi naslednjih šest dni je je občutno primanjkovalo.

Tedaj je tudi močno popustila vhodna kontrola jetnikov. Pred hitrim napredovanjem Rdeče armade so pričeli na hitro izpraznjevati velika uničevalna taborišča na Vzhodu in množice jetnikov so pričele pritiskati na taborišča v starih mejah Nemčije. Zaradi hudega navala in pomanjkanja sredstev je popustila tudi dezinfekcija, ki ni zmogla tolikšnega dela opraviti temeljito, in tako je prišlo do katastrofe. Bila je pozna jesen 1944, skoraj že zima.

Sprva je pričelo naraščati število bolnikov na vzhodni strani taborišča, kjer so bile barake za novince, kazenska baraka in revir, vse z lihimi številkami. Kmalu je bilo osem revirskih barak zaradi hitro naraščajočega števila obolelih premalo in k revirju so pričeli priključevati vedno nove, dokler ni karantena zajela vseh barak z lihimi števili do 29. Tako je bila v karanteni vsa vzhodna stran taborišča. Nekaj časa je tako tudi ostalo, a ne dolgo. Epidemija je preskočila taboriščno cesto in tifus je napadel barako 30 v zahodni polovici taborišča, kjer so bile delovne barake.

Tedaj sem bil še v delovni baraki in s tovariši sem s strahom pogledoval, kaj se dogaja na drugi strani taboriščne ceste. Bilo je grozljivo. Že navsezgodaj v strupenem mrazu so pričeli vlačiti iz teh barak okostnjake - skoraj gole, v samih srajcah - v taboriščno kopalnico. Trpini so drug drugega podpirali pri hoji, osebje pa jih je priganjalo s kričanjem in brcami. Tiste, ki sploh niso mogli hoditi, so naložili na voz, ki so ga nato vlekli drugi, ki so bili še pri moči. Vse to je trajalo ves dan, do večera, ljudje pa so stali goli na vzhodni strani zbornega mesta prav tam, kjer so še nekaj mesecev prej tekmovale nekatere skupine med seboj v nogometu - do večera, ko so jim zopet razdelili jetniške cape. In pogrebni sprevod se je pričel pomikati nazaj v barake, kljub dezinfekciji poln uši. Posledica takšne dezinfekcije je bilo nekaj deset mrtvih jetnikov.

Tako so razsuševali barako za barako, uspeha pa ni bilo. Vmes so prihajali novi transporti popolnoma izčrpanih nesrečnikov. Še tisto malo krvi so jim izpile uši... Gole jetnike so pustili na zbornem mestu tudi po dva ali tri dni, dokler niso prišli na vrsto za dezinfekcijo in dokler jim niso mrliči v taborišču napravili prostora. Pogled na to gmoto premikajočih se človeških okostnjakov je bil brezmejno mučen in grozljiv. Večinoma so ležali po tleh ali so se na tleh sedeč naslanjali drug na drugega. Ena sama neizmerna človeška beda...

Čeprav so se komaj premikali, so bili močno zastraženi, kajti nam iz delovnih barak je bil najstrože prepovedan vsakršen stik z njimi, ker so se bali, da se ne bi okužba prenesla še v zdrave barake. S strahom so hiteli jetniki od daleč mimo njih in tesnoba jim je polnila srca.

A vseeno smo bili dobro obveščeni, kaj se dogaja v teh barakah in koliko naših rojakov je prišlo z vsakim od teh transportov. Podatke smo dobivali iz revirja in iz taboriščne pisarne.

Medtem je število mrtvih naraščalo iz dneva v dan. Epidemija je bila že v polnem razmahu. Smrt je tako kosila, da so izumrle cele barake, čeprav je bilo v njih po 1800 pa tudi do 2300 ljudi. Ker je osebje umiralo prav tako kakor drugi, ni nihče več hotel opravljati funkcije starešine barake ali sobe.

Tedaj mi je pisar barake 24 – jugoslovanske - poljski učitelj Leo Malczewsski dejal, da išče taboriščna pisarna nekoga, ki bi hodil z zdravnikom po okuženih barakah in popisoval bolnike, določene za sprejem v revir. Ker se ni javil nihče, me je prosil naj poskusim najti koga med Jugoslovani. Prijavil sem se kar sam. Seveda mi je branil, češ tako srečno si prestal ta leta, tik pred koncem pa se hočeš izpostavljati smrti. Branili so mi tudi prijatelji, a se nisem dal pregovoriti.

Javil sem se pisarju revirja. Ta me je »predstaviI« zdravniku s katerim naj bi hodila med tifusnike. BiI je to Heinrich Schuster, ki je odgovarjal v taborišču tudi za higienske naprave. Imel se je za specialista za tifus in mi razlagal, kako je prej, preden je prišel v Dachau, zdravil to bolezen v Auschwitzu. Dejal je tudi, da je bil nekoč oficir, a se je nekaj pregrešil, zato so ga vtaknili v taborišče. Brez težave sem uganil, da je bil esesovski oficir. Še v taborišču je hodil okrog v škornjih in črnih jahalnih hlačah, v rjavi srajci s črno kravato, čeznje pa je imel oblečeno le belo jetniško haljo. Pred njim nisem imel česa skrivati in povedal sem mu, da sem bil partizan - podrobneje pa mu o tem nisem govoril. To je vzel na znanje in me pustil pri miru.

Domenila sva se, da bova pričela z delom drugo jutro, še prej pa bom ugotovil v revirski pisarni število postelj, ki bodo proste. Stalen prostor sem dobil sprva v 1. sobi 11. barake.

Dobil sem tudi posebna oblačila, med drugim visoke škornje, dolg, gumiran dežni plašč, rokavice in razpršilko z dezinfekcijskim sredstvom. Z le-tem sem se vsak dan pred odhodom in ob vrnitvi iz barak napršil, da bi tako odgnal od sebe uši.

Šla sva po vrsti od barake do barake. Dela je bilo ogromno, predvsem pa je bilo nevarno. Že prve dni sem odhitel v barako 30, da bi videl, kaj se dogaja z invalidi. Marsikaj grozljivega mi je prišlo na uho še takrat, ko sem bil v delovni baraki, pa sem se želel prepričati na lastne oči. Imel sem namreč prepustnico in tako sem se lahko gibal vsepovsod po jetniškem taborišču.

Pokazal sem prepustnico vratarju, ki je stal pred vhodom s taboriščne ceste, in stopil - v pekel. Na ulici pred barako je bila skladovnica mrtvih jetnikov, ki so umrli tega dne in jih še niso odpeljali v krematorij. Na ulici med barakama so sedeli ali hodili tisti, ki so se še lahko gibali. Že od daleč je zaudarjalo vsepovsod po razpadajočih truplih in iztrebkih. Smrad se je mešal z duhom po sežganih ljudeh iz bližnjega krematorija.

Korak se mi je ustavljal. Nekaj me je zadrževalo. Nazadnje sem le vstopil v barako in obstal pri vratih v sobo 2. Kaj sem videl! Pero je preslabotno in se upira pisanju. Da, Dante ni videl pekla...

Mrzlo me je spreletelo. Postalo mi je slabo in sililo me je na bruhanje. To je trajalo le trenutek. Premagal sem slabost. Poti nazaj ni bilo.

V teh dolgih letih taboriščne rabote se je oko navadilo na vse mogoče. Videl sem nič koliko trpinčenih, umirajočih, žive okostnjake in gola trupla, ki so jih kot drva metali na voz, priča sem bil vsakodnevnemu pobijanju ob pasjem renčanju, ubijanju z injekcijami, neznosni lakoti, poskusom in boleznim, toda kar sem videl tu, je presegalo vse meje, tako nebogljeni in neizmerno, grozljivo bedni so bili tu ljudje.

Okna so bila brez okenskih kril, ker so jih morali na ukaz nekega esesovca sneti, a je kljub temu neznosno smrdelo po človeškem blatu in seču ter po gnijočem mesu. Jetniki so ležali na tleh, vsevprek prek umirajočih pa so lazili drugi, da je gomazelo, kot bi videl gomilo črvov. Mnogi so imeli na rokah in nogah hude rane, ki jih ni nihče prevezoval.

Dvoje ali troje bolj krepkih in zdravih si je dalo opravka okrog peči, kajti kljub hudi gneči je bil v sobi strupen mraz. Večina jetnikov je bila brez oblek, le v spodnjem perilu, nekaj pa jih je bilo skoraj popolnoma golih.

V kotu, vratom nasproti, so se po tleh lazeči spopadli bogve za kaj. Verjetno za nič, ker tu ni bilo prav ničesar.

Tudi pogradi so bili polni in na eni postelji je ležalo ali čemelo po več ljudi. Večina se ni bila več sposobna gibati in potrebo so opravljali kar na ležiščih. Slamnjač že zdavnaj ni bilo več, ker so jih požgali, in zdaj so bile na vrsti deske, ki so bile nekoč podlaga za slamnjače.

Na srednjem pogradu je umiral človek. Po široko odprtih očeh in hropenju sodeč je bil že v agoniji. Z gornjega pograda mu je pričelo med deskami teči v usta blato bolnega tovariša. Hropenje je prešlo v grgranje, dokler se nesrečnik ni zadušil.

V sobi ni bilo nikogar, ki bi pomagal ljudem. Osebje se je zbalo bolezni ali pa je samo zbolelo. Spraševal sem nekatere, ki so se mi zdeli še najbolj pri moči, a so me gledali odsotno in odgovora nisem dobil.

Odslej so bili takšni prizori, ki sem ga videl v 30. baraki, skoraj vsakodnevni pojav, kajti v drugih karantenskih barakah ni bilo prav nič bolje. Tako je v februarju 1945 izumrla celotna baraka 21, čeprav je bilo komaj tri tedne prej v njej 2507 jetnikov.

No, čisto brez moči le nismo bili. Zdravil sicer ni bilo, a smo jih nekaj »organizirali « iz esesovskega lazareta. Od »rdeče pomoči« sem dobival iz naše barake suho sadje in z dvema ruskima fantoma, Koljo in Sašenkom, sem kuhal nekakšen kompot, da bi bolnim vsaj nekoliko ublažil neznosno žejo.

Iz karantenskih barak sva se vrnila z zdravnikom navadno okrog poldne, in tako je ostal popoldan za obisk bolnikov. Tako smo hodili od postelje do postelje, od barake do barake, in pomagali, kolikor je bilo pač v naših močeh.

Toda tudi v revirju je bilo vedno manj prostora in ponekod sta na eni postelji ležala tudi po dva bolnika, gneča pa je bila čedalje hujša. Temu sem bil kriv nekoliko tudi jaz.

Ko sem hodil z zdravnikom v tifusne barake, sem dobil vsako jutro v revirski pisarni število razpoložljivih postelj. Le toliko novih bolnikov sva lahko sprejela.

Neznosne razmere, v kakršnih so životarili bolniki v karantenskih barakah, so me hudo prizadele in nenehno sem premišljeval, kaj bi bilo mogoče storiti. Rešitev se je ponujala kar sama, a bil sem v dilemi: pustiti vse tako, kot je, ali pa sprejeti v revir več ljudi, kot je na razpolago postelj. S tem bi sicer bili oddelki še bolj obremenjeni, a za bolne bi se vsaj sem ter tja kdo zanimal. Odločil sem se za to možnost.

Ker sva sprejela redno nekaj deset ljudi več, kot so mi navedli v revirski pisarni, je nastalo v oddelkih precejšnje razburjenje in Schusterju so očitali, da sprejema bolnike tjavdan. Zato je pričel bolj paziti in kar naprej me je spraševal, če sva že dosegla določeno število. Seveda sem mu odkimaval in ga že nekako zamotil, da je pozabil na to. Tako je bil okrog tega med zdravnikom in revirsko pisarno nenehen prepir.

Vmes so prihajali v taborišče še in še novi transporti iz taborišč, ki so jih morali prazniti pred prodirajočimi zavezniškimi armadami. Večinoma so bili v obupnem stanju.

Posebno hudo je bil takrat prizadet transport, ki je prišel iz Gross-Rosna. Od skoraj 1400 jetnikov, ki so odšli na transport proti Dachauu, ni ostalo živih niti 300. Vsi drugi so pomrli večinoma že na poti.

Posebna skupina dachauskih jetnikov je razkrajajoča se trupla metala z gnojnimi vilami iz vagonov na vozove.

Mene so kot ponavadi klicali v kopalnico, da bi popisal vse tiste, ki naj bi bili sprejeti v revir. Mnogi od njih so bili brez jetniške obleke in torej tudi brez številk. Okrog 40 jih je ležalo v kopalnici na tleh, a jih je nekaj prav kmalu umrlo. Skoraj vsi brez izjeme so bili obgrizeni. Nekdo, od katerega sem lahko kaj malega izvedel, je imel obgrizeno desno nadlaket. Poleg njega je umiral jetnik, ki je imel odgriznjeno vso zadnjico. Tudi na drugih so bile vidne sledi kanibalizma.

Nesrečnika, s katerim sem govoril, sem težko razumel, ker so se besede komaj slišno trgale iz njega. Izvedel sem, da so se spravili najprej na rejenega zelenega kapoja. Ta jim je obljubljal, da se bo zavzel zanje, ko bodo prispeli v Dachau, a ni nič pomagalo.

Novi znanec je sicer po dolgem času okreval in vse je kazalo, da se bo izmazal, toda zbolel je za tifusom in hitro ga je pobralo.

1939: Stane Šinkovec na taborjenju v Bohinju.

Stane Šinkovec, 1. razred.

Stane Šinkovec – 1. obhajilo.

1926: Stane Šinkovec.

1935: Stane Šinkovec pred vhodom v današnjo študijsko knjižnico.

Na Ostermanovem vrtu: Marica, Milica, Mara, Markelj, Stane....

1940: Stane Šinkovec in Beno Dežman ob Savi.

1940-41: Vida in Stane Šinkovec

1940: Stane Šinkovec z birmancem.

Bankov Janez (Sušnik) in Stane Šinkovec.

Brane Tomac, Zdenka in Stane Šinkovec, Tone Hotko.

Bogo Mohor, Nada Sudžič, Stane Šinkovec.

1945: vrnitev iz Dachaua, Maribor.

1946: Stane Šinkovec na progi Brčko-Banoviči.

1946: Zdenka in Stane Šinkovec v Donjih Vitanovičih.

Stane Šinkovec, Tonček Urankar, Slavko Demšar.

1946: Zdenka in Stane Šinkovec – poročna slika.

Zdenka Šinkovec na Dežmanovem vrtu.

1959: Janina, Zdenka, Jan, Tjaša in Stane Šinkovec.

Raf Šinkovec.

Partizanska spomenica 1941.

Priznanje OF.

Stane Šinkovec je bil po smrti proglašen za častnega občana občine Kranj.

Stane Šinkovec: Begunje. Izdano v Kranju, 1995.

Vida Šinkovec – Janina

rojena: 9.6.1925, v Kranju,

oče Anton Šinkovec,

mati Frančiška Kozjek

sestra Milica Šinkovec,

sestra Marija Šinkovec,

brat Stane Šinkovec,

polbrat Anton Šinkovec ml.,

polbrat Bogomir Šinkovec

umrla: 19.4.1945

Tako moramo delati, da lahko rečemo:

»Storili smo vse, kar smo mogli«

Le na ta način bomo dosegli naše

visoke in težko dosegljive cilje.

(Maria Curie)

Življenjepis

(napisal Stane Šinkovec)

Vida je bila rojena 9. julija 1925 v Kranju. Bila je hči obrtnika, doma so imeli vrvarno. Leta 1941, ko so v Kranj prišli Nemci, je Vida hodila v 4. razred nižje gimnazije. V prostem času se je ukvarjala s športom, pozimi je smučala, poleti pa plavala. Zelo rada in zelo veliko je tudi brala, poleg vsega pa je še našla prosti čas za učenje klavirja.

Že kot gimnazijka je želela študirati kemijo. Njena vzornica je bila Marija Sklodowska Curie. Vida si je za svoj življenski moto izbrala izrek Marije Curie: »Tako moramo delati, da bomo lahko rekli, storili smo vse, kar smo mogli.«

Ob pričetku vojne Vida še ni bila skojevka, v SKOJ je bila sprejeta šele jeseni leta 1941, vendar je to ni motilo, da ne bi bila že pred tem povezana z naprednim mladinskim gibanjem. Kranjski mladinci so se že dva dni po prihodu Nemcev zbrali na sestanku, ki je bil v gozdičku za pokopališčem. Na tem sestanku so sprejeli sklepe, da je treba pričeti z zbiranjem orožja, organizirati nacionalno zavedno mladino in vse rodoljube za boj proti okupatorju. V prvem letu okupacije je bila mladinska organizacija v Kranju zelo masovna, v organizaciji je bila zajeta predvsem študentska in dijaška mladina, ne glede na strankarsko pripadnost, saj je bila vsa zelo nacionalno zavedna.

Janina je bila zelo aktivna. Skupaj z dekleti iz mladinske organizacije je zbirala hrano, obleko in obutev za prve partizane. Mladinke so po domovih pletle rokavice, kape in zokne ter to oddajale na javkah. Ker so imeli pri Šinkovčevih doma ciklostilni stroj, so pričeli razmnoževati tudi Slovenskega poročevalca, ki je že prihajal iz Ljubljane, vendar v majhnem številu in zelo slabo ohranjen. Niso pa ostali samo pri tem delu, ampak so pričeli tudi z razmnoževanjem propagandnega materiala in trosilnih lističev. Vida je pomagala pri zbiranju papirja in barve, kar so potrebovali pri razmnoževanju.

Po Kumerdejevem izdajstvu spomladi 1942 je bila mladinska organizacija v Kranju razbita. Spomladi in poleti 1942 se je organizacija pričela zopet obnavljati, v začetku z individualnim povezovanjem tistih, ki so bili še na svobodi v manjše grupe in povezovanje teh grup s partizani. V tem obdobju je bila Janina tista, ki je navezala stike s partizani na Jelovici in v okolici Kranja. Janina je svojemu bratu Stanetu, ki je bil zaprt v Begunjah, ob slovesu, ko so ga odpeljali naprej v taborišče, že pošepnila, da organizacija zopet dela. V tem času sta se prepletali dve dejavnosti. Neposredno izvrševanje nalog, ki jih je dobila od partizanov (zbiranje in posredovanje informacij, kurirska dejavnost, prenašanje pošte, literature, preskrba partizanov s hrano in sanitetnim materialom) ter aktivnost znotraj mladinske organizacije.

Med vojno v Kranju ni bilo višje gimnazije, zato je odšlo nekaj dijakov študirat v Celovec in v Beljak. Janina je vzpostavila zvezo z nekaterimi od teh dijakov, ti pa so se povezali z nekim koroškim antifašistom, ki je delal v neki zdravstveni ustanovi. Preko njega so študentje organizirali pošiljanje velikih količin zdravil in medicinskega pribora (tudi komplete za manjše operacije) za partizane. Ta material je redno prihajal dvakrat mesečno.

Kranjska mladina je imela pri Šinkovčevih sestanke, tu se je formiral tudi odbor mladine, ki je imel nalogo, da organizira delo z mladino tudi na Koroškem, zlasti med slovenskimi dijaki in koroškimi Slovenci.

Tovrstna dejavnost in organizacija mladine se je spremenila spomladi 1943, ko je Ivo Slavec - Jokl pričel s terensko organizacijo partije. Z njim je bila povezana tudi Janina, zato se je tudi SKOJ organiziral po principu terenskih organizacij, ki so jih tvorile celice. Mesto je bilo razdeljeno na kvarte, formirani so bili mestni, okrajni in okrožni odbor SKOJ-a. Taka organizacijska shema je potem ostala do konca vojne in ni doživela nobenih večjih sprememb.

Janina je bila v tem času nekaj časa predsednica rajonskega odbora ZSM in SKOJ, pozneje pa predsednica okrožnega odbora ZSM in SKOJ. Sestanki so se odvijali po raznih predelih Kranja in v bližnji okolici. Najvažnejša dejavnost je bila agitacija za odhod v partizane, poleg tega so se izvajale trosilne akcije, razpečevali so partizansko literaturo in zbirali pomoč za partizane. Janina je bila pri tem delu kot ena vodilnih delavk nepogrešljiva in je bila povezana tudi z odborom SPZŽ in z VOS-om kot obveščevalka.

Janina je odšla v partizane jeseni 1943 po nalogu mestnega komiteja Kranj. Ves čas do svojega odhoda na politično delo v Trst je bila sekretar okrožnega odbora ZSH ali SKOJ.

Za odhod na politično delo v Trst se je dolgo pripravljala, vendar je morala čas odhoda stalno odlagati zaradi nevarnosti, da bi padla v zasedo. Na pot je odšla 19. aprila 1945 zjutraj izpod Malega vrha skupno z Cilko Odar - Tatjano. Pri Lajšah sta padli v domobransko zasedo, kjer sta bili obe ranjeni. Janina je bila ustreljena v noge, tako da so jo ujeli živo in je umrla po strahotnem mučenju stara komaj 20 let.

Tudi Janina je okusila begunjske zapore. Ko je prišlo v jeseni 1942 do drugega vdora v kranjske organizacije (Kump), je bila aretirana tudi Janina. Tokrat se je vsa zadeva srečnejše končala, kot pri Kumerdejevi aferi. Aleksander Kump je preklical svoje prejšnje izjave in večina aretirancev je bila izpuščena.

1936: Vida Šinkovec - baletna predstava.

Vida Šinkovec pri prvem obhajili.

Anica Kozjek in Vida Šinkovec.

Vida Šinkovec, Marica Osterman...

Marica Markelj, Bogo Mohor, Vida Šinkovec, Tine Primožič, Tilka Prinčič, Marica Šinkovec.

1938-39 Vida in Stane Šinkovec na hujanskih poljih.

Anica in Vida Šinkovec na Kokri.

Eca (Jerica), Anica in Vida Šinkovec v Kokrinih brzicah.

Vida Šinkovec s prijateljico.

Domobranci so še živi v hrbet vrezali napis

(Tedenska Tribuna, sobota, 30.4.2005)

Najstarejša skupina otrok iz vrtca Janina iz Kebetove ulice 9 v Kranju je pod vodstvom vzgojiteljic Irene Fabian in Hilde Konc stopila v Cankarjevo ulico. Ko so prebrali številko 13, so bili vznemirjeni in navdušeni, da so našli hišo. Potrdili so, da je na njej resnično spominska plošča. Bor je prebral zapisano o Vidi Šinkovec - Janini. 0 njej mu je te dni pripovedovala tudi stara mama Vida Zagoričnik. Bila je ena od številnih Vidinih prijateljic. Uspešni kranjski vrvarski družini se je Janina rodila 9. julija 1925. Družino so sestavljali drugič poročeni oče Anton, mama Frančiška, petletna sestra Marija in tri leta mlajši brat Stane. Imela je tudi dva polbrata.

Dvajseta in trideseta leta je najprej pretresla svetovna gospodarska kriza z močno brezposelnostjo. Njej je v tridesetih letih v Kranju sledil močan gospodarski razvoj. Igor Slavec, brat narodnega heroja Iva Slavca - Jokla, domiselno opisuje to obdobje v knjigi Struževo, Naš ponos, naša skrb, naš dom.

Kakšno pa je bilo življenje v družinah, v katerih so takrat rasli na kranjskem Glavnem trgu, v Cankarjevi in sosednijh ulicah,so spregovorili naši sogovorniki Stane Šinkovec in Marija Dežman, Bogdan Mohor in Marica Markelj.

Ker so njihovi starši delali vse dneve in niso imeli preveč časa,da bi se ubadali z njimi, so jih najprej dali v vrtec, kasneje pa v kranjske in druge šole. Večere in prosti čas pa so posvetili otrokom. Pri Šinkovčevih so posedli za mizo, igrali otroške karte in se učili peti ljudske pesmi. Lepo so peli in gojili ljubezen do domovine. Marica rada pove, da očeta, vrvarja, politika ni zanimala. Zvečer je vzel v roke knjigo in naglas bral.

Srčna in korajžna

Šinkovčeva mama je dovoIjevala, da so se v prostem času v njihovi delavnici zbirali otroci iz najširšega okoliša in pripravljali igre, cirkuške predstave in še marsikaj. Zato so bili mladi, narodnozavedni Kranjčani ves čas aktivni na kulturnem področju in v športu ter spoznavanju svojega mesta, posebnosti njegovih rek ter najširše okolice. Vse jim je prišlo zelo prav med vojno.

Aprila 1941. leta Vida še ni dopolnila šestnajst let. Po gimnaziji je želela študirati kemijo. Njena vzornica je bila Maria Sklodowska-Curie. »Tako moramo delati, da bomo lahko rekli, storili smo vse, kar smo mogli,« je bilo Vidino življenjsko vodilo.

Sestra Marija se spominja, da je bila vesele narave in zelo luštna. Prijateljica Marica pa pravi, da je bila nežna, srčna in nadvse korajžna. Bogdan se je spominja kot odprto dekle, ki je bilo z vsemi prijazno in je imelo izjemno širok krog znanstev in kolegic. Ni bila samo ena od kranjskih dijakov in študentov, ki so se ob začetku vojne vključili med prostovoljce, ampak je bila, po njegovem mnenju, ob Ivu Slavcu - Joklu, ki je bil idejni vodja upora, duša organizacije. Bila je zavedna Slovenka. Kmalu po začetku okupacije me je poklicala, se spominja Marica Markelj, in dejala: »Bova prisegli zvestobo domovini!« Na listku je imela zapisano besedilo, na mizi pa postavljeno zastavico. Ko sva jo izrekli, je listek vrgla v peč. Ne vem, zakaj.

Od 15 do 17 let stari nosilci kranjskega upora proti okupatorju so bili po pripovedovanju Boga Mohorja nekaj časa slabo organizirani. »Do prve množične izdaje spomladi 1942. leta,« priznava, »smo se javno srečevali in sprehajali kar na trgu in razpravljali. Po izdaji so številne odpeljali v Begunje, nekatere tudi v taborišča. Med njimi tudi Vidinega brata Staneta. V Dachau. Že do takrat je imela vse podrejeno boju proti okupatorju. Bratova aretacija pa ji je dala še dodatno moč. Živela je za delo, ki ga je on začel.«

Tipkali in razmnoževali

Vidino in Cilkino truplo so najprej pokopali za cerkvijo na Jamniku. Oktobra 1945 so jo prenesli na pokopališče v Kranj. (dokumentacija Gorenjski muzej, Kranj)

Kakšno delo? »V kleti pri Dežmanovih, ko sestrina hiša še ni bila dograjena,« se med drugim spominja Marica, »smo imele dva ali tri pisalne stroje in smo tipkale cele noči ter razmnoževale na ciklostilni stroj. Nismo se ustrašile niti korakov nemške straže v sosednji ulici.«

Dvakrat so jo aretirali, a se je vrnila domov. Pri Šinkovčevih so se prepletale številne poti. Začele so se tudi na kranjski železniški postaji, kjer je Vida počakala ob prihodu na dopust slovenske fante, ki so jih mobilizirali v nemško vojsko, in jih povabila med partizane. Ker jo je zaradi nevarnosti sestra za nekaj časa poslala v gospodinjsko šolo Beljak oziroma Plajberk, je tam navezala stike s Kranjčani, oni pa s koroškim antifašistom, ki je delal v neki zdravstveni ustanovi. Vsakih štirinajst dni so znanke iz Kamne Gorice v kovčku pripeljale z vlakom iz Beljaka zdravila in medicinski pribor. Vida je poskrbela, da so vse to dobile partizanske bolnišnice ali pa partizani v zaledju Sv. Jošta, na Jelovici in proti Primorski. Marica se spominja noči, ki sta jo zaradi policijske ure preživeli na Kucnu, kamor sta šli na zvezo z Joklom in Črtom iz Šiške. Zelo ju je zeblo. Pes ju je vohal in kmet je prižigal luč. Samo čakali sta, kdaj bo zaropotalo. Tudi napada na Okrogelsko jamo, ki sta ga spremljali z brega na Pešnici, se še dobro spominja. Zgroženi sta opazovali nemško streljanje s topom na partizane v jami in v vetru lovili njihovo petje. »Po izdajah smo se mladi in delavci v Kranju organizirali v trojice. Najprej po četrtih in tovarnah, potem pa vse do ulic,« je opisal novo organiziranost Bogdan in dodal, da je Jokl nekaterim naročil, naj se vključijo v partizanske enote. Že napad na Šorlijev mlin, na večer, ko je Bogdan odhajal med Slovence na Koroško, bi bil lahko usoden tudi za Vido in Jokla, tako kot je bil za njihovo zvesto sodelavko Mileno Korbarjevo in še nekatere borce.

Potem ko so v Pševem tragično preminili Ivo Slavec - Jokl, Jože Vrečko in še en partizan, je Vida ostala sama, brez zveze. »Ko sva se oktobra 1944 pri Kamni Gorici srečali zadnjikrat, sem bila noseča in sporočila sem ji, da vse to postaja zame prenevarno,« je povedala sestra in si zapomnila njen zadnji stavek: »Mari, povej, kdaj bo konec, jaz sem tako slaba in si želim, da bi bilo vojne čim prej konec.«

Potem je šla v Cerkno. Doma je pustila bluzo, hlače in jakno, da bi bila lepo napravljena, ko bodo ob koncu vojne vkorakali v kateri koli kraj. Aprila 1945. leta se je vrnila s kolegico peš iz Cerknega na Gorenjsko. Po poti sta se odžejali s snegom, ki je še ležal po hribih. Po obleko je poslala nekega moškega in mu sporočila, da bi imela rada tudi sestrino sliko. Marica ji je v škatlici poslala sliko, zlat prstan z rubinom in 300 lir. Vida je bila sestrinega darila izredno vesela.

S šest let starejšo delavsko aktivistko Cilko Odar - Tatjano sta 19. aprila 1945, le nekaj dni pred svobodo, z Mavricijem Borcem - Šimnom in spremstvom odšli skupaj izpod Malega vrha na pot mimo Selških Lajš proti Trstu. Pri Lajšah je potekala zelo pomembna, toda nevarna glavna transportna pot Gorenjskega vojnega območja iz Krope v Potok in naprej v Cerkno. Njen brat Stane je po vojni med drugim izvedel: »Njo in Cilko so iz ostankov zvonika cerkve sv. Jedrt iz zasede zadeli domobranci. Vido so ranili v noge. Tisti dan sta samo onidve padli v to zasedo. Ujeli so ju in mučili poldrugo uro. Popolnoma so ju telesno pohabili, Vidi pa so živi vrezali v hrbet napis Smrt fašizmu. Vsi v naši hiši smo klečali, molili in prižgali sveče, ko smo poslušali njune krike,« ni mogel pozabiti domačin.

Z Vido in Cilko je število partizanskih žrtev okrog Selških Lajš naraslo na sedemnajst. Iz zvonika so 3. januarja 1945 ustrelili tudi Ivana Toporiša – Sineta, ki je Vidi dobavljal sanitetni material.

Kako so naši sogovorniki izvedeli za njeno tragično smrt? Potem ko si domači in znanka Marica niso upali povedati vesti o smrti sestre, ji jo je sporočila osem ali desetletna deklica iz Besnice. Brat Stane je ob vrnitvi iz taborišča videl članek o njej na stenčasu na Pupetovi hiši. Napisal ga je Boris Paternu. Prijateljica Marica pa pravi, da jo še danes strese mraz, ko se spomni na to vest. Naključje je hotelo, da jo je pokopaval za cerkvijo na Jamniku prav njen fant Stane, za katerega pa ni vedela, da je tam, saj je močno ozebel na Poreznu in je bil na zdravljenju v Šebreljah. Štirinajsti dan oktobra 1945 se je v Kranju zbralo več kot deset tisoč pogrebcev. Ocenjujejo, da mesto takrat ni imelo toliko prebivalcev. Prišli so se poslovit od najpomembnejših borcev in aktivistov, ki so padli med vojno in so jih iz začasnih grobov prinesli v Kranj. V sprevodu je bila na prvem mestu krsta Iva Slavca - Jokla, za njo Vide Šinkovec - Janine pa Milene Korbar itn. Njihove posmrtne ostanke so odnesli v družinske grobove.

»Naša Vida počiva na kranjskem pokopališču na Planini. Medtem ko smo se tega dne, po viseči brvi prek Kokre, mi že vračali domov, je začelje pogrebne kolone še stalo pred narodnim domom,« se spominja tega žalostnega dogodka Stane Šinkovec.

Stanislav Jesenovec

Vida Šinkovec med vojno.

1945: Vida Šinkovec in Tatjana Oder.

Vida Šinkovec in Tatjana Oder.

1945: mama Frančiška na Vidinem grobu - Jamnik.

Šinkovčeve hiše danes

Hiša Mirka Šinkovca na Cankarjevi 15.

Šinkovčeva hiša na Cankarjevi 13

Dežmanova hiša na Tavčarjevi 24.

Drogerija Mirka Šinkovca na Glavnem trgu.

Potomci Bogomirja Šinkovca

Ana, Peter in Barbara Kregar

Barbara in Jaka Kregar, Aleksander Topalovič.

Vitaliy, Teja in Katja Lokar–Kryvoruchko.

Marjanca (roj. Šinkovec), Karl in Teja Lokar.

Aleša (roj. Kandus) in Gregor Benčina.

Janez, Gregor, Meta in Petra Benčina.

Andrej in Petra (roj. Benčina) Rupel.

Potomci Marije Šinkovec

Vida, Eva in Marjan Dežman.

Brane, Marija, Milena in Marjan Dežman.

Vesna, Cilka, Brane in Mojca Dežman.

Družina Braneta Dežmana.

Potomci Staneta Šinkovca

Družina Žnidar: zg. vrsta Saša, Borut, Marja Žnidar, Goranka in Jani Dečman; sr. vrsta: Janina Žnidar (roj. Šinkovec), Zdenka Šinkovec, Davor Žnidar; sp. vrsta: Peter in Jaša Žnidar, Jaka in Aljaž Dečman.

Borut, Peter, Saša (roj. Korošec) in Jaša Žnidar.

Goranka (roj. Žnidar),  Jaka, Aljaž in Jani Dečman.

Anže, Breda (roj. Lazar), Drejc, Jan, Domen in Janja Šinkovec.

Tjaša (roj. Šinkovec) in Edo Dimc.

Boštjan in Žiga Dimc, Matej in Nina Tkalec, Jure Dimc in Janja Mohorič; spodaj Matic Dimc.

Družinsko srečanje, Podljubelj, 25.6.2004.

Zg. vrsta: Andrej in Milena Loc, Saša Žnidar, Marjan, Brane Dežman, Janina Žnidar, Marjana Lokar, Žiga Dimc, Ilija Marulec, Boštjan Dimc,

Meta Benčina, Karl Lokar, Tjaša Dimc, Karl Lokar, Barbka Kregar, Breda Šinkovec, Janez Benčina, Jaka Kregar, Jan Šinkovec;

sp. vrsta:  Borut, Jaša Žnidar, Zdenka Šinkovec, Peter Žnidar, Marica Dežman, Stane Šinkovec, Eca Šefer, Petra Benčina, Davor Žnidar.

Matjaž, Andrej Loc, Marjan, Eva, Cilka in Brane Dežman, Mojca in Zala Prevodnik, Vesna Dežman Kete, Hana Kete;

spredaj: Ana Loc, Katja Porenta, Milena Loc, Marija Dežman, Jaka in Anže Prevodnik.

Darja in Katja Porenta, Blaž Loc.

Melita Šinkovec.

Table of Contents

Anton Šinkovec

Jerica Hafner

Anton Šinkovec ml.

Marija Šinkovec

Stane Šinkovec

Vida Šinkovec – Janina

Šinkovčeve hiše danes

Potomci Marije Šinkovec